Постанова
Іменем України                             
16 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 738/1781/18
провадження № 61-8669св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_4 , Менська міська рада Чернігівської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2021 року у складі судді 
Парфененко О. Я. та постанову Чернігівського апеляційного суду 
від 01 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., 
Євстафіїва О. К., Скрипки А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , Менської міської ради Чернігівської області про визнання незаконним рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку.
Позовну заяву мотивовано тим, що позивачі і відповідач ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . В ході підготовки документів для проведення поділу спірного домоволодіння позивачі дізналися, що рішенням Величківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 29 грудня 2006 року відповідачу були передані безоплатно у власність земельні ділянки площею 0,2493 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також - площею 0,9038 га для ведення особистого селянського господарства. ОСОБА_4 ввів в оману органи місцевого самоврядування та організацію, яка виготовляла технічну документацію на землю, зазначивши про відсутність інших співвласників майна. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати незаконним і скасувати рішення Величківської сільської ради від 29 грудня 2006 року в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,2493 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 9091554, виданий на ім`я ОСОБА_4 ; поновити строк звернення до суду з цим позовом, який пропущений з поважних причин.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Справа судами розглядалася неодноразово.
 
Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із заявленими позовними вимогами. 
Визнано незаконним та скасовано рішення Величківської сільської ради від 29 грудня 2006 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2493 га. 
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 909155, згідно з яким ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2493 га, розташованої в АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 7423081800:01:001:0027.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. 
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 набула в порядку спадкування право власності на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , а тому вона має право на набуття у власність відповідної частини земельної ділянки, на якій розміщені успадковані нею об`єкти нерухомого майна. Оскільки спадщина після смерті спадкодавця ОСОБА_5 відкрилася в жовтні 2001 року, однак була оформлена ОСОБА_1 лише у 2018 році, то причини пропуску нею строку для звернення до суду з цим позовом є поважними. При цьому у свідоцтві про право на спадщину, яке позивач отримала в липні 2018 року, зазначено, що успадкована нею частина домоволодіння розташована на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності територіальної громади села Величківка Менського району.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суди виходили з того, що вказані позивачі не надали належних доказів на підтвердження їх права власності на спірне домоволодіння.
 
Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що відмовляючи в задоволенні заявлених  ОСОБА_4 клопотань про проведення почеркознавчої експертизи з метою доведення факту обізнаності позивача про приватизацію земельної ділянки та пропуску нею позовної давності, суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 12, 76 ЦПК України фактично позбавили сторону відповідача можливості надати суду докази в обґрунтування як своїх заперечень на позов, так і заяви про застосування позовної давності, що є порушенням принципу змагальності цивільного процесу.Суди попередніх інстанцій належним чином не з`ясували і не встановили обставини, чи мала позивач об`єктивну можливість довідатися про порушення своїх прав або про особу, яка їх порушила, та вчинити дії щодо їх захисту раніше, починаючи з 2006 року.
Верховний Суд вважав за помилкове застосування судом першої інстанції положення частини другої статті 1225 ЦК України, згідно з якою до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася та була прийнята ОСОБА_1 до набрання чинності цим Кодексом, а тому в частині належності спадкоємцеві спадщини застосуванню підлягали норми ЦК Української РСР. 
 
Останнім рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року, у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що набуття ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки на підставі приватизації земельної ділянки, яка була раніше надана йому в користування, узгоджується з положеннями статей 81, 118, 121 ЗК України в редакції, чинній на час приватизації. При цьому суди виходили із того, що позивач не є співвласником спірного будинку, оскільки правовстановлюючі документи, на які вона посилалась, як на докази, що підтверджують її права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, визнані недійсними рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2019 року (справа № 738/1331/19), яке набрало законної сили 13 квітня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Менської міської ради Менського району Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_4 ввів в оману органи місцевого самоврядування та організацію, яка виготовляла технічну документацію на землю, зазначивши про відсутність інших співвласників майна. Суди повинні були врахувати ті обставини, які були наявними на час прийняття рішення органом місцевого самоврядування та видачі оспорюваного державного акту, а не звертати увагу на скасування у 
2019 році правовстановлюючого документу, на підставі якого вона набула права власності на житловий будинок. Також вважає, що суд мав поновити їй строк звернення до суду із позовом, оскільки нею доведено про необізнаність отримання ОСОБА_4 у 2008 році державного акту на спірну земельну ділянку.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Киселівської сільської ради народних депутатів Менського району від 16 вересня 1988 року схвалено рішення загальних зборів членів колгоспу «Перемога» від 10 вересня 1988 року № 3 про виділення за рахунок земель колгоспу ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,30 га, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва індивідуального житлового будинку.
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 10 листопада 2000 року виконавчим комітетом Величківської сільської ради на підставі рішення цієї ж ради від 17 жовтня 2000 року № 49, власниками житлового будинку на АДРЕСА_1 (в подальшому номер будинку було змінено на АДРЕСА_1 були  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 
 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається, зокрема з 1/5 частини вищевказаного домоволодіння. Спадщину фактично прийняладочка спадкодавця - ОСОБА_1 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 13 липня 2018 року приватним нотаріусом Менського районного нотаріального округу Ніколаєнко С. В., ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті своєї матері ОСОБА_5 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 1/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Будинок розташований на земельній ділянці, що належить до земель комунальної власності територіальної громади села Величівка. 
 
Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 13 квітня 2020 року, (справа 
№ 738/1331/19) визнані незаконними рішення виконкому Величківської сільської ради про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , визнане недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане вказаним особам на підставі цього рішення виконкому Величківської сільської ради; визнане недійсним свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 на 1/5 частину вказаного житлового будинку та скасовано державну реєстрацію права власності.
 
Рішенням Величківської сільської ради від 27 червня 2007 року затверджено проектно-технічну документацію щодо передачі у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, зокрема й відповідачу. Надано ОСОБА_4 безкоштовно у власність земельну ділянку площею 1,1531 га.
 
Державним актом на право власності на земельну ділянку серії 
ЯГ № 909155, виданим 13 листопада 2008 року на підставі рішення Величківської сільської ради від 29 грудня 2006 року, підтверджується, що ОСОБА_4 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2493 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Оскільки постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року судові рішення були скасовані лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, то відповідно до вимог статті 400 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 .
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно
до закону.
 
Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається
та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Згідно з пунктом «в» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
 
Абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України визначено,
що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
 
Згідно з пунктом «а» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
 
Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки, у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
 
Відповідно до пункту г) частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що набуття ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки на підставі приватизації земельної ділянки, яка була раніше надана йому в користування, узгоджується з положеннями статей 81, 118, 121 ЗК України в редакції, чинній на час приватизації, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення Величківської сільської ради від 29 грудня 2006 року в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,2493 га та визнання недійсним державного акту серії ЯГ № 9091554, виданого на ім`я ОСОБА_4 .
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її права були порушені як співвласника будинку, який розміщений на спірній земельній ділянці. Вважала, що в силу статей 120 ЗК України та 377 ЦК України вона має право на спірну земельну ділянку пропорційно належній їй частці у будинку (1/5 частка), яка набута нею у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .
 
Разом з тим, правовстановлюючі документи, на які посилається позивач, як на докази, що підтверджують її права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці, визнані недійсними рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 21 листопада 2019 року у позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Менської міської ради Менського району Чернігівської області, третя особа приватний нотаріус Менського районного нотаріального округу Ніколаєнко С. В. про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності (а. с. 83-96, т. 3).
 
Отже, на час розгляду справи судами попередніх інстанцій ОСОБА_1 не мала речового права на будинок АДРЕСА_1 , а тому посилання на те, що її права порушені як співвласника будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, є помилковими.
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про те, що вона мала право на частину будинку та спірної земельної ділянкою як член колгоспного двору не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки позивач не обґрунтовувала свої вимоги зазначеними обставинами. При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Зазначене стосується й аргументів касаційної скарги щодо незаконності рішення зборів уповноважених членів колгоспу «Перемога» від 19 вересня 1984 року про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,30 га. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд не вирішив її позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення Величківської сільської ради від 29 грудня 2006 року є помилковими, оскільки суд розглянув таку вимогу разом із іншими вимогами про визнання недійсним державного акту та поновлення строку звернення до суду із цим позовом, відмовивши у їх задоволення з підстав недоведення порушення прав позивача виділенням відповідачу спірної земельної ділянки.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково залишив її заяву про відвід судді при розгляді справи без задоволення, оскільки позивач не навела доводів, які б свідчили про існування об`єктивних обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив її про дату, час та місце судового засідання, чим позбавив її права брати участь у розгляді справи є необґрунтованими, оскільки про судове засідання, призначене на 01 серпня 2022 року, ОСОБА_1 була повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення позивачу 21 червня 2022 року поштового відправлення (а. с. 134, т. 5). При цьому повістка про виклик до суду була надіслана ОСОБА_1 за адресою, зазначеною нею у апеляційній скарзі: 
АДРЕСА_1 (а. с. 107, т. 5). Таку ж повістку про виклик до суду на 01 серпня 2022 року отримала й представник позивача ОСОБА_11 (а. с. 133, т. 5). 
Крім того, слід зазначити, що представник позивача ОСОБА_11 брала участь у судовому засіданні 01 серпня 2022 року, отже позивач брала участь у судовому процесі не особисто, а реалізувала таке право через свого представника, що передбачено частиною першою статті 58 ЦПК України, а тому її право на відкритий судових розгляд порушено не було.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах 
від 13 листопада 2019 року у справі № 715/543/16-ц, від 31 жовтня 2019 року у справі № 2-100/2006, від 21 квітня 2021 року у справі № 743/1297/19 є помилковими.
 
Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
У справі № 715/543/16-ц предметом позову є поділ майна та виділення майна шляхом визнання права власності на будівельні матеріли.
 
У справі № 2-100/2006 предметом позову є визнання права власності на спадкове майно.
 
У справі № 743/1297/19 предметом позову є визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності.
 
Отже у зазначених справах є різними, не тотожними, предмет спору зі справою, яка переглядається, та відповідно й встановлені судами фактичні обставини, отже правовідносини не є подібними.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги 
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Суди попереднії інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить розглядати справу за її участю, а тому просила повідомити її про дату, час та місце судового засідання.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга цієї статті).
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
 
Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. 
 
Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що учасники справи вже надали аргументи щодо поданої касаційної скарги, остання розглядається без повідомлення та виклику учасників справи. 
 
Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 слід відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 серпня 
2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович