ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2022 року
м. Київ
справа №760/23998/20
провадження № 51-2135км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_2
суддів                                                            ОСОБА_3., ОСОБА_4., 
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_5.,     
прокурора                                                    ОСОБА_6.,
засудженого                                                ОСОБА_1 ,
захисника                                                     ОСОБА_7.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_8 на вирок Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року, постановлений у кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, жителя того ж міста ( АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, 
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 307 КК, та призначено йому покарання, із застосуванням статті 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 цього Кодексу.
За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він у період з 15 по 20 липня 2020 року одержав від невстановленої досудовим розслідуванням особи, стосовно якої матеріали виділено в окреме провадження, у відділеннях «Нової пошти» №159 (проспект Павла Тичини, 5 у місті Києві) та №142 (вулиця Амвросія Бучми, 5 у місті Києві) посилки із вмістом особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу, обіг якого заборонено, загальною масою у перерахунку на суху речовину 1828, 82 г, що є великим розміром. У подальшому вищезазначений особливо небезпечний наркотичний засіб ОСОБА_1 зберігав при собі та у квартирі АДРЕСА_2 з метою збуту.
05 серпня 2020 року о 13 год 45 хв у ході проведеного особистого обшуку під час затримання за адресою: АДРЕСА_3 , у ОСОБА_1 працівники поліції виявили та вилучили частину вищезазначеного особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, загальною масою 17, 40 г.
У той же день у ході проведеного обшуку у квартирі АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_1 було виявлено та вилучено 315 поліетиленових пакетів, 3 паперові згортки та 2 прозорі скляні ємності із вмістом частини вищезазначеного особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, загальною масою 1811, 42 г.
Вироком Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року вирок місцевого суду у частині призначеного ОСОБА_1 покарання скасовано. У цій частині ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 за частиною 2 статті 307 КК призначено покарання, із застосуванням статті 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.  
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із вироком апеляційного суду, просить його скасувати з підстави невідповідності призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування своїх вимог вказує на відсутність виняткових обставин у справі, які дають можливість застосувати приписи статті 69 КК, та як наслідок призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 2 статті 307 КК.
Захисник ОСОБА_9., посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Стверджує, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про неправомірне застосування приписів статті 75 КК, оскільки повною мірою не врахував, що його підзахисний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків похилого віку. 
Окрім того, стверджує, що змінена апеляційна скарга була подана прокурором ОСОБА_10. поза межами строку на апеляційне оскарження, а також особою, яка не мала процесуальної можливості вчиняти такі дії.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор подані касаційні скарги не підтримала, стверджувала про обґрунтованість вироку апеляційного суду.
Засуджений та його захисник наполягали на задоволенні поданої стороною захисту касаційної скарги, зазначали про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. У задоволенні касаційної скарги прокурора просили відмовити.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами частини 2 статті 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за частиною 2 статті 307 КК, у касаційних скаргах не оспорюється.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, сторона обвинувачення, стверджуючи про м`якість призначеного засудженому покарання та безпідставне застосування інституту звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, звернулася до суду апеляційної інстанції зі скаргою, у якій просила призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією його майна.  
Апеляційний суд, здійснюючи провадження у справі, дійшов висновку про часткову прийнятність доводів апеляційної скарги прокурора, враховуючи наступне.
Відповідно до вимог статті 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
При цьому за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (частина 1 статті 69 КК)
Окрім цього, за правилами частини 1 статті 75 КК у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у частині м`якості призначеного засудженому покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_1 злочину, який за приписами статті 12 КК, відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем працевлаштування характеризується позитивно та має стійкі соціальні зв`язки.  
Водночас суд врахував, що засуджений вину у скоєному визнав повністю, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, що у відповідності до статті 66 КК є обставинами, які пом`якшують покарання. 
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у місцевому суді, здійснювався з урахуванням приписів частини 3 статті 349 КПК, оскільки вину у скоєному засуджений визнав, у вчиненому щиро розкаявся, не заперечував фактичних обставин вчиненого злочину. При цьому в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_1 на наявності вищезазначених пом`якшуючих обставин наголошувала і сторона обвинувачення, а тому твердження, викладені прокурором у касаційній скарзі, про відсутність об`єктивних даних на підтвердження існування згаданих обставин у справі, є безпідставними.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що дані про особу засудженого, а також обставини, передбачені статтею 66 КК, встановлені у справі, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають можливість суду призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, виклавши у цій частині належні мотиви, з чим погоджується і колегія суддів.
Водночас апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність застосовування приписів статті 75 КК, а відтак необґрунтоване звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням. Як вірно зазначено у оскарженому вироку, місцевим судом не було належно вмотивовано ухваленого рішення, натомість ті обставини, на які послався місцевий суд, вже слугували підставою для застосування статті 69 КК. Інших обставин, які би вказували на можливість виправлення засудженого без відбування покарання, місцевий суд не встановив, не було їх встановлено й під час апеляційного чи касаційного проваджень.
Із наведеними апеляційним судом мотивами погоджується і колегія суддів та зазначає, що укримінальному праві виправлення засудженого є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення.
Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.
Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним власної суспільно небезпечної дії.
При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК.
Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення статті 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.
Враховуючи наведене колегія суддів погоджується, що покарання, призначене ОСОБА_1 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є справедливим та домірним вчиненому, при цьому підстави для звільнення засудженого від відбування такого покарання із застосуванням положень статті 75 КК, у справі відсутні.
Безпідставними Суд вважає також посилання сторони захисту про порушення, допущені апеляційним судом, при вирішенні питання про прийнятність апеляції прокурора. Як слідує з матеріалів справи, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11. була скерована на адресу суду 10 лютого 2022 року, тобто в межах семиденного строку, встановленого ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2022 року про усунення недоліків первісно поданої апеляційної скарги, з моменту отримання копії судового рішення.   
Таким чином оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК, містить докладні мотиви ухваленого судом рішення. При цьому підстав, передбачених статтею 438 КПК, для скасування вироку суду колегія суддів не встановила, а тому вважає, що у задоволенні касаційних скарг прокурора та захисника слід відмовити. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_8 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_12	ОСОБА_13 	ОСОБА_14