УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/44887/19-ц
провадження № 61-8201ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Кахраманов Рустам Нураятович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів, 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк (далі - АТ КБ) «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ ФК «Фінілон»), в якому просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» суму вкладу в розмірі 90 000 доларів США, проценти за вкладом у розмірі 34 619,17 доларів США та пеню у розмірі 5 315,94 доларів США.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN25000733905694 від 19 березня 2013 року суму вкладу в розмірі 30 000 доларів США та проценти у розмірі 18 808,16 доларів США.
У іншій частині позову відмовлено. 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9 605 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року в частині визначення розміру процентів, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , змінено шляхом зменшення їх розміру з 18 808,16 доларів США до 8 433,37 доларів США.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду міста Києва 
від 19 жовтня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду 
від 27 липня 2022 року, АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Кахраманов Р. Н., 19 серпня 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
За таких обставин рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 19 жовтня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовуне є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 28 червня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 234/3636/16-ц (провадження № 61-28787св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині.
Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов в частині стягнення суми вкладу в розмірі 30 000 доларів США та процентів у розмірі 18 808,16 доларів США, Печерський районний суд міста Києва виходив з того, що сторонами укладено договір банківського вкладу на суму 30 000 доларів США на строк 365 днів до 19 березня 2014 року включно з можливістю пролонгації договору без явки вкладника до банку з нарахуванням 9,75% річних на суму вкладу.
19 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із запитом про надання інформації щодо депозитного договору та особового рахунку, а також повідомленням про намір не продовжувати дію договору вкладу. Проте суд першої інстанції не взяв до уваги вказаний лист ОСОБА_1 як повідомлення про намір не продовжувати дію договору вкладу, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не ідентифікував запитувача інформації і відмовив у її наданні, відповідно не прийняв від запитувача й повідомлення про намір не продовжувати дію договору вкладу.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що днем, коли позивач заявив про свій намір не продовжувати дію договору, є день звернення до суду з позовом - 22 серпня 2019 року. 
Печерський районний суд міста Києва вважав, що за час дії договору, тобто до 22 серпня 2019 року, проценти мають розраховуватися виходячи з розміру, визначеного умовами договору - 9,75%. Суд не прийняв протокол комітету управління активами і пасивами від 25 квітня 2017 року про зміну з 4 травня 2017 року відсоткової ставки по депозитах фізичних осіб до 0,01%, оскільки умовами договору вкладу не передбачено зміну відсоткової ставки протягом його дії, додаткових угод між сторонами з цього приводу не укладено, а одностороння зміна умов договору суперечить вимогам статті 525 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.
Визначаючи відповідальним за зобов`язанням за договором депозитного вкладу АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що кошти внесено позивачем в АТ КБ «ПриватБанк», договір вкладу укладено позивачем та відповідачем, який має відповідати за зобов`язаннями своїх філій, в тому числі філії банку в Автономній Республіці Крим. 
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 згоди на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон» не надавав, АТ КБ «ПриватБанк» про переведення боргу позивача не повідомив, підстави для звільнення відповідача від зобов`язань за договором банківського вкладу № SAMDN25000733905694 від 19 березня 2013 року відсутні.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру процентів, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.
При цьому апеляційний суд встановив, що у відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» не заперечував, що ОСОБА_1 звертався 19 січня 2017 року до банку з листом про намір не продовжувати дію договору банківського вкладу на новий строк та повернути в повному обсязі вклад і нараховані проценти. 
АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві зазначив, що у випадку підтвердження позивачем належними та допустимими доказами фактів укладення договору банківського вкладу і зарахування грошових коштів на банківський рахунок, днем припинення дії договору слід вважати 22 березня 2017 року, і саме до цієї дати мали б бути нараховані проценти у розмірі, передбаченому умовами договору. Після припинення договору банківського вкладу проценти мають розраховуватись за процентною ставкою 0,01%.
У відзиві АТ КБ «ПриватБанк» також навів розрахунок процентів: за період 
до 22 березня 2015 року, виходячи з процентної ставки 9,75%, з 23 березня 2017 року до 18 березня 2018 року, виходячи з процентної ставки 0,01%. Загальний розмір розрахованих відповідачем процентів на суму вкладу 90 000 доларів США склав 25 300,10 доларів США.
Судом апеляційної інстанції враховано, що з таким розрахунком заборгованості за процентами погодився ОСОБА_1 , про що зазначив у заяві від 5 листопада 2019 року, а також у відповіді на відзив від 4 листопада 2019 року. ОСОБА_1 визнав, що договір від 19 березня 2013 року припинив свою дію 22 березня 2017 року, і що проценти з 23 березня 2017 року до 18 березня 2018 року мають нараховуватися за ставкою 0,01% річних. 
Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції помилково вважав 22 серпня 2019 року (день звернення ОСОБА_1 до суду) днем припинення строку дії договору.
З урахуванням доведеності позивачем факту внесення на банківський рахунок за договором банківського вкладу від 19 березня 2013 року 30 000 доларів США, суд апеляційної інстанції вважав, що заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» перед ОСОБА_1 за нарахованими процентами становить 8 433,37 доларів США.
За таких обставин Київський апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру процентів з 18 808,16 доларів США до 8 433,37 доларів США.
У частині вирішення судом першої інстанції позовної вимоги про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN25000733905694 від 19 березня 2013 року суми вкладу в розмірі 30 000 доларів США суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції в цій частині не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норм процесуального права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що 19 березня 2013 року  ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу (вклад «Стандарт» на 12 місяців) № SAMDN25000733905694 на суму 30 000 доларів США на строк 365 днів до 19 березня 2014 року включно, з відкриттям рахунку №  НОМЕР_1 і з нарахуванням 9,75% річних на суму вкладу.
Пунктом 1 договору банківського вкладу встановлено, що поповнення вкладу не здійснюється.
Згідно з пунктом 6 договору банківського вкладу, якщо за закінченням строку вкладу споживач не заявить банку про бажання забрати кошти, вклад автоматично пролонгується на той самий строк, визначений в розділі «Дані по вкладу». Строк дії вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника в банк.
На підставі квитанції про внесення на рахунок судами попередніх інстанції встановлено, що 19 березня 2013 року ОСОБА_1 внесено 30 000 доларів США, призначення платежу: «до вкладу договору № SAMDN25000733905694».
У подальшому ОСОБА_1 внесено на картковий рахунок №  НОМЕР_1 : 20 000 доларів США 22 липня 2013 року; 10 000 доларів США 19 серпня 2013 року; 30 000 доларів США 2 вересня 2013 року.
19 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із запитом про надання інформації щодо депозитного договору та особового рахунку, а також повідомленням про намір не продовжувати дію договору.
У лютому 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь 
№ 20.1.0/7-201700126/399 від 28 лютого 2017 року зі змісту якої суди встановили, що запитувана в листі інформація становить банківську таємницю і здійснити ідентифікацію запитувача інформації неможливо.
ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з листом від 21 липня 2017 року, на який отримав відповідь від 30 серпня 2017 року про відсутність інформації за вказаними ОСОБА_1 рахунками. 
На третє звернення ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь аналогічну першій.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, Європейський суд з прав людини, 
від 10 березня 2011 року).
Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі 
статтею 1 Протоколу № 1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, Європейський суд з прав людини, від 2 липня 2002 року).
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Задовольняючи позов  ОСОБА_1 в частині стягнення суми вкладу в розмірі 30 000 доларів США, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім наданим сторонами доказам, обґрунтовано виходив з того, що банк зобов`язаний повернути вкладнику суму депозитного вкладу, внесену ним відповідно до умов договору, а відмова від такого повернення є неправомірною, тому вимога про стягнення суми вкладу є обґрунтованою.
При цьому, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно вказав, що з розрахунком заборгованості за процентами ОСОБА_1 погодився, про що зазначив у заяві від 5 листопада 2019 року, а також у відповіді на відзив від 4 листопада 2019 року; визнав, що договір від 19 березня 2013 року припинив свою дію 22 березня 2017 року, і що проценти з 23 березня 2017 року до 18 березня 2018 року повинні нараховуватися за ставкою 0,01% річних.
Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, з огляду на укладення 17 листопада 2014 року ним та ТОВ ФК «Фінілон» договору про переведення боргу, відповідно до якого ТОВ ФК «Фінілон» стало боржником за договором банківського вкладу, є необґрунтованими, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не доведено, що такий договір укладено зі згоди ОСОБА_1 , що є процесуальним обов`язком відповідача відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що заміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від ОСОБА_1 жодних письмових заперечень на адресу банка не надходило, також відхиляються касаційним судом, оскільки суперечать вимогам статті 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Зі змісту рішення суду першої інстанції в його незміненій частині та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам та повно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), від 12 вересня 2019 року у справі № 234/3636/16-ц (провадження № 61-28787св18), відхиляються касаційним судом, оскільки висновки у справі № 757/44887/19-ц не суперечать вказаним висновкам касаційного суду.
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) вказано про правильність висновку судів першої інстанції щодо стягнення суми вкладу з нарахованими процентами на користь позивача, оскільки суму депозиту на його вимогу не повернено.
У постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 234/3636/16-ц (провадження № 61-28787св18) касаційний суд вказав, що оскаржувані рішення, якими позов задоволено і стягнено суму банківського вкладу та нарахованих процентів за договором, відповідають нормам матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх скасування відсутні.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18), також відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до правовідносин 
у справі № 757/44887/19-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) висновок викладено з урахуванням подання позову до неналежного відповідача, проте у справі № 757/44887/19-цОСОБА_1 звернувся до суду до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18) встановлено, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій суперечать висновкам щодо застосування норм права, викладеним Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, Великою Палатою Верховного Суду у постанові 
від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права. Верховним Судом справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Кахраманов Р. Н., на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки рішення суду першої інстанції в незмінній частині та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Кахраманов Р. Н., на рішення Печерського районного суду міста Києва 
від 19 жовтня 2021 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Кахраманов Рустам Нураятович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук