ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року 
м. Київ

справа № 640/6772/20
адміністративне провадження № К/9901/21090/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Чумаченко Т.А.,  Васильєвої І.А., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року (суддя Кузьменко А.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2021 року (головуючий суддя Коротких А.Ю., судді: Сорочко Є.О., Чаку Є.В.) у справі №640/6772/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТКОМ-М" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестком-М» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому просило визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12 грудня 2019 року №00004530502, №00004540502, №00004550502.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що висновки відповідача про нереальність господарських правочинів, та як наслідок фіктивності господарських операцій, є необґрунтованими, оскільки реальність таких підтверджується первинними та бухгалтерськими документами. При цьому позивач зауважує, що доводи відповідача про відсутність у його позивача, контрагентів матеріальних та трудових ресурсів ґрунтується виключно на припущеннях відповідача. Наявність кримінального провадження стосовно третіх осіб не свідчить про фіктивність фінансово-господарських операцій їх контрагентів.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2021 року позов задоволено повністю. 
Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що відповідачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження відсутності факту реальності господарських операцій, вчинених позивачем з контрагентами. Також суди  попередніх інстанцій дійшли висновку, що наданні позивачем первинні документи, складені з урахуванням специфіки господарських взаємовідносин позивача з його контрагентами підтверджують  реальність господарських операцій, а свідчення в межах кримінального провадження про непричетність до ведення фінансово-господарської діяльності не є беззаперечним доказом  нереальності господарської операції.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати такі рішення. Вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам справи, які, на думку податкового органу, полягають у неврахуванні судами нереальності здійснення господарських операцій, наявності ознак фіктивності. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги відповідач зауважує на дефектності товарно-транспортних накладних, а також звертає увагу на протоколи допитів свідків в межах кримінальних проваджень стосовно контрагентів позивача, зокрема: пояснень гр. ОСОБА_1 стосовно непричетності до створення фінансово-господарської діяльності ТОВ «Вінд Прайм», гр. ОСОБА_2 стосовно непричетності до створення фінансово-господарської діяльності ТОВ «ТД «Константа Трейд», гр. ОСОБА_3 стосовно непричетності до створення фінансово-господарської діяльності ТОВ «Мікленд».
Підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржником зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1 та 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України на підставі наказу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві проведено позапланову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком-М» з питань дотримання вимог податкового законодавства України при визначенні по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікленд» за період березень 2018 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» за період лютий, березень, травень, червень 2018 року, Товариством з обмеженою відповідальністю «Спартс Інвест» за період вересень 208 року, що містяться у податкових деклараціях з податку на додану вартість та за 2018 рік - показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток підприємства та при визначенні по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Константа - Трейд» за 2016 рік - показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток підприємства, за результатом якої складено акт  від 31 жовтня 2019 року №128/26-15-05-02-01-14/32590106.
За результатом перевірки встановлено порушення підпунктів 44.1 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248, пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV, пункту 1.2 статті 1, пункту 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 127  387 грн; пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 276  186 грн.
На підставі акту перевірки Головним управлінням Державної податкової служби у місті Києві прийнято податкові повідомлення-рішення від 12 грудня 2019 року:
№00004530502, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 414  279,0 грн (за основним платежем 276  186,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 138  093,0 грн);
№00004540502, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на загальну суму 191  080,0 грн (за основним платежем 127  387,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 63  694,0 грн);
№00004550502, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 738  701,0 грн.
Рішенням Державної податкової служби України від 17 лютого 2020 року №5930/6/99-00-08-05-01-06 скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 12 грудня 2019 року №00004530502, №00004540502, №00004550502 без змін.
В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд виходить з наступного.
Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно підпункту 200.1 і 200.2 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Предметом судового дослідження судами попередніх інстанцій було встановлення фактів реальності господарських відносин між позивачем із його контрагентами. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» укладено договір про виконання робіт від 1 лютого 2018 року №5, предметом якого є виконання ремонтно-будівельних робіт. Назва та перелік робіт, які виконуються, вказуються в актах приймання виконаних робіт (надання послуг), які є додатками до цього договору.
На підтвердження виконання договору позивачем надано суду копії актів виконаних робіт від 1 березня 2018 року, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за лютий 2018 року від 21 лютого 2018 року, підсумкової відомості ресурсів (лютий 2018 року).
Також між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» укладено договір про виконання робіт від 1 лютого 2018 року №5/1, предметом якого є виконання робіт з улаштування вентилюємого фасаду. Перелік робіт, які виконуються, вказуються в актах приймання виконаних робіт (надання послуг), які є додатками до цього договору, на підтвердження виконання якого позивачем надано суду копії актів виконаних робіт від 16 травня 2018 року.
Крім того, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» укладено договір купівлі-продажу від 1 лютого 2018 року №3, в ході виконання якого сторонами складено видаткові накладні від 1 лютого 2018 року №7, від 19 лютого 2018 року №27, від 16 травня 2018 року №17, копії яких долучено до матеріалів справи.
Також, судами встановлено, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» укладено договір про надання послуг від 1 лютого 2018 року №4, предметом якого є надання послуг будівельних машин і механізмів (експлуатація спеціальних будівельних машин і механізмів для виконання земляних та будівельно-монтажних робіт) на будівельних об`єктах замовника, в ході виконання якого сторонами складено специфікації до договору, акти наданих послуг від 14 лютого 2018 року №9, від 26 лютого 2018 року №28, від 16 травня 2018 року №16, копії яких долучено до матеріалів справи. 
Також між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» укладено договір про виконання робіт від 19 березня 2018 року №7, предметом якого є виконання  ремонтних робіт металоконструкцій (антресоль) в осях « 15-36», в ході виконання якого сторонами складено акт виконаних робіт від 12 червня 2018 року, видаткову накладну від 29 березня 2018 року №16, копії яких долучено до матеріалів справи.
Судами встановлено, що придбані у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінд Прайм» роботи та послуги використані ним у власній господарській діяльності, зокрема, в ході виконання договору підряду від 16 січня 2018 року №1601/18, укладеного позивачем (підрядник) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кратер».
Крім того, судами досліджувався договір оренди обладнання від 29 січня 2018 року №2902, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікленд», предметом якого є оренда обладнання риштування на об`єкті виконання, адреса якого: вулиця Костянтинівська, 71 в Подільському районі міста Києва (об`єкт за договором  від 16 січня 2018 року №1601/18 укладеного позивачем (підрядник) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кратер»).
В ході виконання договору від 29 січня 2018 року №2902 сторонами складено акти приймання-передачі обладнання та акт надання послуг, копії яких долучено до матеріалів справи.
Судами встановлено, що позивачем (орендар) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікленд» договір оренди обладнання від 29 січня 2018 року №2901, предметом якого є оренда ножичного підйомника на об`єкті виконання, адреса якого: вулиця Костянтинівська, 71 в Подільському районі міста Києва (об`єкт за договором  від 16 січня 2018 року №1601/18 укладеного позивачем (підрядник) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кратер»).
В ході виконання зазначеного вище договору від 29 січня 2018 року №2901 сторонами складено акти приймання-передачі обладнання та акт надання послуг, копії яких долучено до матеріалів справи.
Крім того, судами встановлено, що позивачем (покупець) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Спартс Інвест» договір купівлі-продажу від 03 вересня 2018 року №38, в ході виконання якого складено видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, копії яких долучено до матеріалів справи.
Також, дослідженню підлягав договір про надання послуг від 2 липня 2016 року №11, укладений між позивачем (замовник) з Товариством з обмеженою відповідальністю «Константа - Трейд» предметом якого є послуги по доставці вантажу (будівельні матеріали, комплектуючи та інструменти для виробничих потреб), в ході виконання якого  складено додаткові угоди №1 та №2, акти наданих послуг від 31 липня 2016 року №15, від 31 серпня 2016 року №13, товарно-транспортні накладні, копії яких долучено до матеріалів справи.
Судами встановлено, що позивачем надано документи первинного обліку, що містять всі необхідні реквізити, а отже доведено факт реального виконання умов договорів, що надає йому право на формування податкового кредиту. А також звернули увагу на те, що податковим органом не надано доказів наявності вироків суду, якими було б встановлено факти фіктивного підприємництва контрагентів позивача, а наявність кримінальних проваджень не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.
Колегія суддів зазначає, що порушення, допущені одним платником податків, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Тому, невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків. 
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, необхідно враховувати, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
Проте, у разі надання контролюючим органом доказів, які свідчать, що платником податків безпідставно сформовано податковий кредит, такий платник податків має спростовувати ці доводи. 
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, Товариство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.
Посилання контролюючого органу як на підставу відмови у позові на дефектність товарно-транспортних накладних, суди попередніх інстанцій обґрунтовано не прийняли до уваги, оскільки питання щодо наявності ТТН, а також правильності її оформлення має оцінюватися в сукупності з іншими документами, створеними в процесі здійснення господарської операції.
Посилання контролюючого органу на наявність протоколу допитів свідка, зокрема, поясненню свідка ОСОБА_2 директора ТОВ «ТД «Константа Трейд», поясненню гр. ОСОБА_1 директора ТОВ «Спартс Інвест», протоколу допиту свідка ОСОБА_4 директора ТОВ «Вінд Прайд», протоколу допиту гр. ОСОБА_3 директора ТОВ «Мікленд», які заперечують свою причетність до створення та фінансово-господарської діяльності товариства, об`єктивно не прийнято до уваги судами, оскільки сам факт отримання свідчень (пояснень) посадової особи суб`єкта господарської діяльності не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, здійснених між платником та його контрагентом. 
Суд звертає увагу, що у постанові від 7 липня 2022 року у справі №160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду в аспекті факту засудження посадової особи підприємства за статтею 205 КК України (переважно директора контрагента) зауважила на тому, що в податкових правовідносинах виникнення прав та обов`язків пов`язане насамперед зі спеціальним статусом платника податків, а не із загальною цивільно-правовою дієздатністю юридичної особи. За наявності статусу платника податків суб`єкт господарювання має підстави для складення первинних та інших документів, які повинні братися до уваги при підтвердженні даних податкового обліку.
Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду визнано обґрунтованим висновок про те, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
У наведеній постанові Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що вирок щодо посадової особи контрагента за статтею 205 КК України, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності за цією статтею КК України у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правильності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.
Колегія суддів зазначає, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду та з огляду на положення статті 90 КАС України обставини підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, причому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.
Отже, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. 
Суд визнає безпідставними посилання податкового органу на висновки Верховного Суду, ухвалені у постанові від 14 січня 2020 року у справі №826/9925/14, від 23 січня 2018 року у справі №826/7047/13-а, від 26 червня 2018 року у справі №826/24815/15, від 31 жовтня 2019 року у справі №826/11162/15, від 27 січня 2020 року у справі №640/19386/18, які, на думку скаржника, не враховані судами при вирішенні цієї справи, оскільки рішення в зазначених справах ухвалені за інших фактичних обставин, з урахуванням певного об`єму доказів, їх достатності, належності і допустимості.
Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Судами першої та апеляційної інстанції в повній мірі встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів наведених контролюючим органом у запереченнях на адміністративний позов та апеляційній скарзі, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а, отже, і наведені відповідачем доводи в касаційній скарзі не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки судів  попередніх інстанцій є обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України).
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2021 року у справі №640/6772/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко Т.А. Чумаченко   І.А. Васильєва