Справа № 344/12945/21 
Провадження № 22-ц/4808/1028/22 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                 Василишин Л.В., Максюти І.О.                
секретаря                Мельник О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сковронського Віктора Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 червня 2022 року, ухвалине у складі судді Атаманюка Б.М. у м.Івано-Франківськ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІОЛІТ-ІФ» до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Обслуговуючий кооператив «Гаражний кооператив «Соколи», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-АДВАНС», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, закриття розділу Державного реєстру прав,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІОЛІТ-ІФ» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , Відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Обслуговуючий кооператив «Гаражний кооператив «Соколи», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, закриття розділу Державного реєстру прав,
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.09.2021 року витребувано із Відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради  документи,  на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 34672770 від 07.04.2017 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.11.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Х-АДВАНС». Замінено неналежного відповідача – Відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради на Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради.
Позовна заява мотивована тим, що ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ» згідно договору купівлі-продажу укладеного з ТОВ «Х-Адванс» від 30.07.2020 є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 2610190501:09:003:0118. В свою чергу ТОВ «Х-Адванс» було власником вказаної земельної ділянки з 25.10.2012 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 657804 від 25.10.2012 року. На вказаній земельній ділянці знаходиться гаражна стоянка автомобілів, яку облаштовано тимчасово на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 287 від 21.07.1998. Жодних рішень чи дозвільних документів на забудову земельної ділянки не приймалось та не видавалось. Встановлення гаражів на ній допускалось виключно на тимчасовій основі і без права реєстрації речових прав. Але всупереч вимог чинного законодавства та без погодження з власником землі, 05.04.2017 року державним реєстратором Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , за відповідачем ОСОБА_1 . Зазначає, що оскаржуване рішення стосувалося гаражу встановленого на належній позивачу земельній ділянці без будь-яких на те погоджень як зі сторони власника землі, так і без будь-яких дозвільних документів на проведення відповідних будівельних робіт. Крім того, в супереч  вимог чинного законодавства в експлуатацію відповідний гараж також не приймався. Рішення про присвоєння йому як об`єкту нерухомого майна адреси не приймалося. Як наслідок, оскаржуване позивачем рішення не лише обмежило речові права позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження належною йому на праві власності земельною ділянкою легалізувавши знаходження на ній об`єкту самочинного будівництва, а також прийнято за відсутності необхідних для цього документів у заявника ( ОСОБА_1 ), що само по собі виключало можливість прийняття оскаржуваного рішення як такого. Просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34672770 від 07.04.2017 року державного реєстратора Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1 на гараж, що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж НОМЕР_3 , ряд НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1218974826101) за суб`єктом: ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_4 , припинення права власності №19865422, та закриття відповідного розділу Державного реєстру прав.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 червня 2022 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ІОЛІТ-ІФ» до ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – Обслуговуючий кооператив «Гаражний кооператив «Соколи»,  третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю «Х-АДВАНС», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, закриття розділу Державного реєстру прав - задоволено.
Скасовано Рішення № 34672770 від 07.04.2017 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Федорина Мирослава Михайловича Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) форма власності: приватна, розмір частки: 1 на гараж, загальною площею 301,5 кв.м. за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж № НОМЕР_3 , ряд НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1218974826101) за суб`єктом: ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_4 ). 
Припинено право власності (номер запису про право власності: 19865422 від 05.04.2017 року) розмір частки: 1 на гараж, загальною площею 301,5 кв.м. за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж № НОМЕР_3 , ряд НОМЕР_2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1218974826101) за суб`єктом: ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_4 ) та закрито відповідний розділ Державного реєстру прав.
Стягнуто з ОСОБА_1 , в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІОЛІТ-ІФ» - 1135 грн. 00 коп. судового збору та з Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІОЛІТ-ІФ» - 1135 грн 00 коп. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду представник  ОСОБА_1 адвокат Сковронський Віктор Іванович подав апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з прийняттям нового яким просить в задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема вказує, що Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області вирішив «Припинити право власності розмір частки: 1 на гараж, загальною площею 30,5 кв.м...». З цього приводу слід зазначити, що припинення права власності чітко врегульовано в главі 25 ЦК України (ст. 346-354 ЦК України). У вказаних нормах відсутня така підстава припинення власності, яку застосував суд першої інстанції в своєму рішенні. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві обгрунтовує незаконністю дій відповідача як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав. Таким чином, зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом перевірки в цій справі було виключно дотримання державним реєстратором Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Федориним Мирославом Михайловичем (як суб`єктом владних повноважень) під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема, правомірність здійснення реєстрації права власності на гараж №  НОМЕР_3  ряд НОМЕР_2  за ОСОБА_1 . Отже, якщо спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, - цей спір не має ознак приватно-правового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зокрема вважає, що відмовляючи в задоволенні вимоги відповідача про застосування позовної давності суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку адже 07.04.2017 року державним реєстратором зареєстровано право приватної власності на нерухоме майно, а саме гараж, за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж №  НОМЕР_3 , ряд НОМЕР_2  за ОСОБА_1 . Тобто з моменту так званого порушення до моменту звернення до суду за захистом пройшло понад чотири роки. Так як перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В той же час, на даний момент жодного доказу, який би свідчив про те, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше в матеріалах справи нема. 
22 серпня 2022 року директор ТОВ «ІОЛІТ-ІФ» Чорна М.З. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що встановлення відповідних гаражів мало місце на підставі рішення №287 від 21.07.1998 року виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про надання дозволу АТ ВТ «Родон» здійснити будівництво тимчасової гаражної автостоянки терміном на 5 років на власній території перспективного розширення підприємства. На підставі вказаного рішення підприємством погоджувалося тимчасове встановлення металевих гаражів на визначених ділянках належної на праві користування земельної ділянки. Саме тому, сам факт знаходження на земельній ділянці гаражів як таких, недавав жодних підстав для того, щоб припускати що всупереч всіх норм чинного законодавства, та всупереч волі власника земельної ділянки і без погодження з ним, в спосіб відмінний від визначеного ч.3 ст.376 ЦК України, буде здійснена державна реєстрація прав власності на будь-який гараж. 
31 серпня 2022 року директор ТОВ «Х-АДВАНС» Каспрук Я.Я. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає безпідставним з підстав викладених в відзиві ТОВ «ІОЛІТ-ІФ» а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалине з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень ч. 6 ст. 128 ЦПК, судова повістка  направлялась на офіційну електронну адресу учасників справи, яка  моментом вручення повістки вважається отримання судом повідомлення про доставку судової повістки на офіційну електронну адресу. При цьому, якщо повістка відправлена на офіційну електронну адресу після 17-ї години, повістка вважається врученою в робочий день, що йде за днем її відправлення, незалежно від отриманням судом повідомлення про її доставку в день відправки. 
Судом отримано повідомлення про доставку судової повістки на офіційну електронну адресу учасників справи. 
Суд відхиляє клопотання представника Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Соколи» про відкладення розгляду справи через відсутність його представника в прийнятті участі в розгляді кримінальної справи, так як вважає, що у цій справі допущена повторність неявки у судове засідання та доводи викладені у клопотанні є неповажними причинами і такими, що можуть призведуть до порушення розумних стороків розгляду справи.
Крім цього, представник ОСОБА_1 адвокат Сковронський Віктор Іванович подав заяву про розгляд справи у його відсутності.
Відтак, сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання повторно не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
       Ухвалюючи рішення про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ІОЛІТ-ІФ» суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_1 ,  окрім іншого не було надано суду доказу законності здійсненого ним будівництва на конкретній земельній ділянці (дозвільних документів чи доказів реєстрації таких в Єдиному реєстрі дозвільних документів у будівництві), як і не було надано доказів узгодження забудови конкретної земельної ділянки з її власником, законність таких дій з боку відповідача ОСОБА_1    мала б бути окремим предметом доказування у цій справі, проте, таких доказів суду надано не було.
З приводу застосування судом строку позовної давності суд зазначив, що твердження відповідача про те, що ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ» чи ТзОВ «Х-АДВАНС» могли довідатися про відповідний факт раніше, зокрема з огляду на відкритість відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд прийняв до уваги заперечення ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ» з цього приводу викладені в його відповіді на відзив, де посилаючись на долучену до позову копію рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №287 від 21.07.1998 року позивач зазначає, що на відповідній земельній ділянці з 1998 року функціонує тимчасова гаражна автостоянка, і всі наявні на ній гаражі встановлювалися і встановлюються на ній виключно на тимчасових умовах. З 1998 року жодного дозволу на капітальне будівництво на відповідній земельній ділянці того чи іншого гаражу а ні її власниками, а ні тим паче компетентними дозвільними органами не видавалося. Сам факт перебування на земельній ділянці того чи іншого гаражу без державної реєстрації такого, і без державної реєстрації речових прав на нього, не спричиняло порушення про яке йдеться в конкретній справі. Не спростовує підставності звернення до суду саме ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ» і те, що фактично оскаржуване ним рішення від 05.04.2017 року та здійснені на його підставі реєстраційні дії мали місце до того як ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ» 30.07.2020 року придбав відповідну земельну ділянку у її попереднього власника (ТзОВ «Х-АДВАНС»), оскільки одночасно з придбанням земельної ділянки до ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ», як її нового власника, перейшов весь обсяг прав її попереднього власника (ТзОВ «Х-АДВАНС»). В тому числі право вимоги усунення перешкод у вільному здійсненні права користування та розпорядження землею.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як  вбачається  з  матеріалів  справи  і  встановлено  судом,  що ТОВ «ІОЛІТ-ІФ» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 2610190501:09:003:0118, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного з ТОВ «Х-Адванс» від 30.07.2020, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6).
ТОВ «Х-Адванс» було власником вказаної земельної ділянки з 25.10.2012 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 657804 від 25.10.2012 року (а.с.7).
Вовчинецькою сільською радою Івано-Франківської міської ради прийнято рішення від 16.04.2008 про виготовлення АТВТ «Родон» державного акту на земельну ділянку площею 6,2207 га для обслуговування гаражної стоянки автомобілів та проведення державної реєстрації. Вказана земельна ділянка по розподільчому балансу від 19.10.2011 була передана ТзОВ «Х-Адванс», а Вовчинецькою сільською радою видано останньому державний акт на право власності на спірну земельну ділянку (а.с.158-159).
На підставі рішення Вовчинецької сільської ради народних депутатів №12 від 12.05.1996 видано Державний акт, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №2 від 13.05.1996 АТВТ Родон (а.с.160-161). 
Отже, законним землекористувачем земельної ділянки був АТВТ «Родон».
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, встановлення гаражів на зазначеній земельній ділянці здійснено відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.07.1998 № 287 про надання АТВТ «Родон» дозволу здійснити: «будівництво тимчасово, терміном на 5 років гаражної автостоянки на власній території перспективного розширення на АДРЕСА_1 , (дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт рішення міськвиконкому №216 від 16.06.1998 року)» (а.с.9).
З матеріалів справи вбачається, що гаражі на спірній земельній ділянці встановлено тоді коли ГК «Соколи» не існував, а законним користувачем земельною ділянкою був АТВТ Родон, який погоджував тимчасове встановлення гаражів.
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, сформованого станом на 12.08.2021 року вбачається, що державним реєстратором Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Федориним Мирославом Михайловичем 23.06.2011 року прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності: форма власності - приватна, розмір частки 1 на гараж № НОМЕР_3 , ряд НОМЕР_2 , що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за ОСОБА_1 (а.с.8).
Судом витребувана копія реєстраційної справи № 1218974826101 від 07.04.2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приймалося державним реєстратором Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Федориним Мирославом Михайловичем щодо первинної державної реєстрації новоствореного об`єкту нерухомого майна: гаражу 86 ряд 9 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1218974826101), що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, а також, щодо первинної державної реєстрації права власності ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_4 ) на вказаний об`єкт нерухомого майна (номер запису про право власності 19865422) (а.с.59-73).
В матеріалах реєстраційних справ відсутні документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Відсутність документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта щодо якого приймалося оскаржуване рішення, як і відсутність доказів реєстрації такого документу в Єдиному реєстрі дозвільних документів у будівництві, тим паче за відсутності відомостей про одержаний особою дозвільного документу на здійснення відповідної будівельної діяльності чи реєстрації такого в Єдиному реєстрі дозвільних документів у будівництві, об`єктивно унеможливлює встановлення законності будівництва об`єкту як такого, та унеможливлює встановлення правових підстав набуття прав на нього відповідачем-1, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення п.4 ч.1 ст.24 Закону визначалося як підстава для відмови у державній реєстрації прав та свідчить про незаконність оскаржуваного рішення про реєстрацію та обґрунтованість позовних вимог про скасування такого рішення.
Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних правта інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища,яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку внатурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно достатті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.
Статтею 8 цього Закону визначені повноваження органу державної реєстрації прав, відповідно до якої орган державної реєстрації прав: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації, забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом, забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна, здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 9 вказаного Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають державній реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Статтею 15 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановленихст.18 цього закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.
Згідно частини 3 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженогопостановою КМ України від 22.06.2011 року №703, для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.
Пунктом 27 цього Порядку передбачений загальний перелік документів, що можуть підтверджувати виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Пунктом 46 Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 28, 29 і 31 цього Порядку, подає органові державної реєстрації прав, зокрема, документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку (крім випадків реконструкції квартири, житлового або нежитлового приміщення); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер), документ, що зазначений упункті 27цього Порядку та підтверджує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці (у разі проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв`язку з набуттям права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна); документ,що відповіднодо вимогзаконодавства засвідчуєприйняття вексплуатацію закінченогобудівництвом об`єкта; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Встановлено, що розміщення гаражів на зазначеній земельній ділянці здійснено відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.07.1998 № 287 про надання АТВТ «Родон» дозволу здійснити: «будівництво тимчасово, терміном на 5 років гаражної автостоянки на власній території перспективного розширення на АДРЕСА_1 , (дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт рішення міськвиконкому № 216 від 16.06.1998 року)» (т.1 а.с.9).
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, сформованого станом на 12.08.2021 року вбачається, що державним реєстратором Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Федориним Мирославом Михайловичем 23.06.2011 року прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності: форма власності - приватна, розмір частки 1 на гараж № НОМЕР_3 , ряд НОМЕР_2 , що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за ОСОБА_1 (т.1 а.с.8).
           Встановивши зазначені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям позивачем права власності на гараж, який розташований на спірній земельній ділянці, порушені права ТОВ «Х-Адванс» на спірну земельну ділянку та законно скасував рішення №34672770 від 07.04.2017 року державного реєстратора про проведення державної реєстрації прав власності на гараж за ОСОБА_1 .
       Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно достатті 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України.
Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.
Відповідно до статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.
Відповідно до статей 16,203,215 ЦК Українидля визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться впостановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі N 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі N 6-806цс16, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі N 910/8357/18.
Водночас, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав або інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Крім того, згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт державної реєстрації речового права власності ТзОВ «ІОЛІТ-ІФ» на земельну ділянку площею 6,2207 га кадастровий номер 2610190501:09:003:0118 , на якій і розташовано гараж № НОМЕР_3 ряд 9 щодо якого приймалося оскаржуване рішення, є очевидним й факт впливу державної реєстрації проведеної на підставі оскаржуваного рішення на можливість подальшого здійснення позивачем своїх речових прав вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою не залежно від волі відповідача ОСОБА_1 чи майбутніх власників згаданого гаражу.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  не було надано суду доказу законності здійсненого ним будівництва на конкретній земельній ділянці (дозвільних документів чи доказів реєстрації таких в Єдиному реєстрі дозвільних документів у будівництві), як і не було надано доказів узгодження забудови конкретної земельної ділянки з її власником, законність таких дій з боку відповідача ОСОБА_1    мала б бути окремим предметом доказування у цій справі, проте, таких доказів суду надано не було.
Оскільки проведення державної реєстрації права власності на спірний гараж за ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, так як цільове призначенням земельної ділянки на якій розміщений гараж для обслуговування гаражів не передбачало права її забудови членами гаражного кооперативу, то колегія суддів приходить до висновку, що державна реєстрація вказаного гаражу ОСОБА_1 , порушує права заінтересованої особи власника земельної ділянки для подальшої можливості законної реалізації його прав на земельну ділянку.
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення відповідно до встановлених обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, розглянуто позовну заяву у відповідності до норм матеріального права, прийнято обґрунтоване рішення, в якому повно відображено обставини, що мають значення для справи, тому підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не встановлено.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сковронського Віктора Івановича залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 01 листопада 2022 року.

Судді:                                                                В.Д.Фединяк                                                                                                Л.В.Василишин                                                                                        І.О.Максюта