Постанова 
Іменем України
 
23 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 752/13049/17
провадження № 61-6877св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Кікени Павла Ігоровича в інтересах  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року у складі колегії суддів Слюсар Т. А., Мостової Г. І., Рейнарт І. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки в натурі із спільної часткової власності.
Позов мотивував тим, що йому належить 2/3 частини житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку від 17 лютого 2017 року укладеним між ним та ОСОБА_4 .
Зазначив, що відповідно до пунктів 1, 10 зазначеного договору житловий будинок дерев`яний, загальною площею 134,5 кв. м, житловою площею 61,8 кв. м, зазначений у плані під літерою «А», сарай під літерою «Б», убиральня під літерою «Г», убиральня під літерою «В», № 1-4 спорудження, який розташований на земельній ділянці площею 0,0467 га, кадастровий номер 8000000000:79:316:0049; житловий будинок візуально оглянутий обдаровуваним до підписання договору. Дарувальник заявив, а обдаровуваний підтвердив, що будинок являє собою стару глиняну передаварійну споруду, збудовану близько 1960 року. Останні кілька років споруда не використовується й не підтримується, вимагає капітального ремонту або знесення. Будинок також має спільний дах із сусіднім будинком.
Також одночасно з укладенням та посвідченням договору дарування житлового будинку 17 лютого 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0467 га, кадастровий номер 8000000000:79:316:0049, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 .
Послався на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках 2/6 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 січня 1997 року та за заповітом від 17 вересня 2019 року.
Зазначив, що за наявності однієї адреси та трьох співвласників між сторонами виникають складнощі в отриманні поштової кореспонденції, оформленні документів та користуванні нерухомим майном. 
Позивач неодноразово звертався до відповідачів з пропозицією укласти договір про виділ у натурі частки житлового будинку, проте цю пропозицію відповідачі залишили без розгляду.
Зазначив, що спірний будинок розділений між співвласниками на дві окремі квартири з обладнаними окремими входами та підведеними окремо до кожної з них комунікаціями.
Вважає, що відсутні будь-які перешкоди для виділення частки житлового будинку в натурі та присвоєння окремого номеру. 
Також послався на розпорядження від 17 травня 2013 року № 262, за яким відповідачі отримали окрему поштову адресу: АДРЕСА_2 .
За висновком щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та технічного паспорта від 24 грудня 2014 року позивач користується  приміщенням квартири АДРЕСА_3 , а саме: № 1 - кухні площею 13,7 кв. м, № 2 - коридору площею 5,5 кв. м, № 3 - житлової кімнати площею 7,4 кв. м, № 4 - коридору площею 18,3 кв. м, № 5 - житлової кімнати площею 10,6 кв. м, № 6 - житлової кімнати площею 12, 4 кв. м, загальна площа приміщень 67,9 кв. м, що становить 51/100 частку будинку.
За даними довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 18 травня 2015 року та довідки від 24 квітня 2017 року, сарай - літера Б, убиральня - літера В, убиральня - літера Г - зруйновані з плином часу.
Частини житлового будинку знаходяться на окремих земельних ділянках відповідно до кадастрового плану від 15 березня 2017 року.
Просив суд виділити йому в натурі приміщення квартири АДРЕСА_3 , до складу якої входять приміщення: № 1 - кухні площею 13,7 кв. м, № 2 - коридору площею 5,5 кв. м, № 3 - житлової кімнати площею 7,4 кв. м, № 4 - коридору площею 18,3 кв. м, № 5 - житлової кімнати площею 10,6 кв. м, № 6 - житлової кімнати площею 12,4 кв. м, та припинити право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 10 вересня 2020 року позов задовольнив.
Виділив ОСОБА_1 в натурі приміщення квартири АДРЕСА_4 , до складу якої входять приміщення: № 1 - кухні площею 13,7 кв. м, № 2 - коридору площею 5,5 кв. м, № 3 - житлової кімнати площею 7,4 кв. м, № 4 - коридору площею 18,3 кв. м, № 5 - житлової кімнати площею 10,6 кв. м, № 6 - житлової кімнати площею 12,4 кв. м.
Припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції керувався тим, що оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, які відповідають розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Зазначив, що за експертним дослідженням від 03 липня 2019 року № 4481/18-43  можливо виділити в натурі у запропонованому позивачем варіанті частки будинку АДРЕСА_1 , що є у спільній частковій власності.
Керувався тим, що на час вирішення спору в судовому порядку кожна зі сторін має свою відокремлену частину будинку із самостійним виходом та частини будинку знаходяться на різних земельних ділянках, з різними кадастровими номерами.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
На рішення суду першої інстанції  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу. 
Київський апеляційний суд постановою від 18 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнив.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року скасував та ухвалив у справі нове судове рішення, яким у позові відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що матеріали справи не містять проектно-кошторисної документації, розробленої і погодженої у встановленому законом порядку.
За таких обставин висновки місцевого суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виділ частки в натурі, що є у спільній частковій власності, колегія суддів визнала необґрунтованими, такими, що зроблені з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду, адвокат Кікена П. І. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначив неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування статей 183, 358, 364 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 205/7623/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 697/1512/16-ц(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивував тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності попереднього отримання сторонами дозвільних документів на перепланування будинку, переобладнання будинкових мереж та комунікацій, оскільки отримання документів, які дають право на виконання такого виду робіт, є питанням способу та порядку виконання судового рішення.
Зазначив, що на час вирішення спору в судовому порядку, кожна із сторін вже має свою відокремлену частину будинку із самостійним виходом та частини будинку знаходяться на різних земельних ділянках, з різними кадастровими номерами і у власності відповідних власників, отже, є можливість виділити відокремлену частину будинку із самостійним виходом.
Послався на те, що копію проектної документації надавав відповідачам особисто позивач, що не заперечив у судах першої і апеляційної інстанцій представник відповідачів.
Для проведення реконструкції і збільшення площі свого будинку позивачу необхідно отримати дозвільну документацію, яка потребує згоди співвласників будинку. 
Проте відповідну згоду ОСОБА_1 отримати не може, тому звернувся за захистом своїх прав до суду.
Відзив на касаційну скаргу
У травні 2021 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили суд залишити її без задоволення, а оскаржене судове рішення залишити без змін.
Зазначили, що при припиненні спільної часткової власності між ОСОБА_1 та відповідачами та виділі частки в натурі позивач звільняється від обов`язків, які необхідно виконувати для підтримки спільного майна в належному стані, звільняється від погодження будь-якої дозвільної документації зі співвласниками.
Вважають, що в жодній з експертиз не зазначено про можливість відокремлення частини позивача.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частин житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку, який уклали 17 лютого 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Відповідно до пунктів 1, 10 зазначеного договору, житловий будинок дерев`яний, загальною площею 134,5 кв. м, житловою площею 61,8 кв. м, зазначений у плані під літерою «А», сарай під літерою «Б», убиральня під літерою «Г», убиральня під літерою «В», № 1-4 спорудження, який розташований на земельній ділянці площею 0,0467 га, кадастровий номер 8000000000:79:316:0049; житловий будинок візуально оглянутий обдаровуваним до підписання договору. Дарувальник заявив, а обдаровуваний підтвердив, що будинок являє собою стару глиняну передаварійну споруду, збудовану близько 1960 року. Останні кілька років споруда не використовується й не підтримується, і вимагає капітального ремонту або знесення. Будинок також має спільний дах з сусіднім будинком.
17 лютого 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0467 га, кадастровий номер 8000000000:79:316:0049, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках 2/6 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі  свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 січня 1997 року та за заповітом від 17 вересня 2019 року.
Розпорядженням від 17 травня 2013 року № 262 відповідачам надано окрему поштову адресу: буд. АДРЕСА_2 .
За висновком щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та технічного паспорта від 24 грудня 2014 року позивач користується квартирою АДРЕСА_3 , а саме: № 1 - кухнею площею 13,7 кв. м, АДРЕСА_5 - житловою кімнатою площею 12,4 кв. м, загальна площа приміщень 67,9 кв. м, що становить 51/100 частку будинку.
За результатами технічної інвентаризації будинків та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (замовник ОСОБА_1 , справа № 0254 від 12 квітня 2017 року), на момент технічної інвентаризації спеціалістами Товариства з обмеженою відповідальністю «Аламак-77» був інвентаризований житловий будинок літ. А, житловою площею 61,8 кв. м, який на час технічної інвентаризації частково знаходиться в незадовільному стані (основні будівельні конструкції). Крім того, інші будівлі, а саме: сарай - літера Б, убиральня - літера В, убиральня - літера Г - зруйновані з плином часу.
Частини житлового будинку знаходяться на окремих земельних ділянках відповідно до кадастрового плану від 15 березня 2017 року.
Встановлено, що позивач просив суд виділити йому в натурі приміщення квартири АДРЕСА_1 , до складу якої входять такі приміщення: № 1 - кухні площею 13,7 кв. м, № 2 - коридору площею 5,5 кв. м, № 3 - житлової кімнати площею 7,4 кв. м, № 4 - коридору площею 18,3 кв. м, № 5 - житлової кімнати площею 10,6 кв. м, № 6 - житлової кімнати площею 12,4 кв. м, та припинити право спільної часткової власності на цей будинок.
Відповідачі заперечували проти позову з тих підстав, що виділ в натурі частки житлового будинку призведе до руйнування їх частини будівлі, в результаті чого вони залишаться без житла. На підтвердження своїх заперечень надали суду висновок експерта за результатами проведення будівельно-технічного дослідження судового експерта Голубенко І. М. від 28 вересня 2017 року, з яким позивач не погодився та заявив клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, проти задоволення якого не заперечувала представник відповідачів.
За висновком судової будівельно-технічної експертизи від 03 липня 2019 року № 4481/18-43, технічна можливість виділу 2/3 часток будинку АДРЕСА_1 позивачу існує за умови відступу від рівності часток та за умови одночасно з виділом проведення будівельних робіт з реконструкції будинку із посиленням конструкцій та приведення будинку у відповідність до вимог пунктів 2.22, 2.23, 2.24, 2.26, 2.27, 2.29, 2.30 ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Варіант виділу частини будинку позивачу, який відповідає фактичному поділу будинку між співвласниками, розрахований, описаний у дослідницькій частині та зображений на схемі в додатку 2 до висновку (т. 1, а. с. 151-166).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржено з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Задовольняючи позов, місцевий суд керувався тим, що оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці у ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
З огляду на експертне дослідження є можливим виділ у натурі у запропонованому позивачем варіанті частки будинку, що є у спільній частковій власності.
На час вирішення спору в судовому порядку кожна зі сторін має свою відокремлену частину будинку із самостійним виходом, частини будинку знаходяться на різних земельних ділянках, з різними кадастровими номерами.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що матеріали справи не містять проектно-кошторисної документації, розробленої і погодженої у встановленому законом порядку.
За таких обставин висновки суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про виділ частки в натурі, що є у спільній частковій власності, колегія суддів визнала необґрунтованими, такими, що зроблені з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки він дійшов їх унаслідок помилкового застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги про застосування статей 183, 358, 364 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду про її застосування у подібних відносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 205/7623/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 697/1512/16-ц, знайшли підтвердження у справі.
Так, у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 697/1512/16-ц, на яку посилався заявник, міститься правовий висновок про те, що відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною першою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Згідно з частинами другою-третьою статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Статтями 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.
За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом.
Відповідно до статей 183, 367 ЦК України виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.
У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (стаття 152 ЖК Української РСР). Якщо сторона оспорює рішення виконавчого комітету щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.
Відповідно до положень статті 152 ЖК Української РСР виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивач не надав документів щодо отримання дозволу від компетентних органів на переобладнання жилого будинку, так як згідно варіантів розподілу жилого будинку передбачено втручання у несучі конструкції будинку та інженерні системи загального користування.
Визнаючи обґрунтованими висновки районного суду, апеляційний суд не врахував того, що виділ часток (поділ) жилого будинку, який перебуває у спільній частковій власності, відповідно до зазначеного висновку експерта є можливим, і кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру), є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками міськрайонного суду також не врахував зазначених вимог закону та висновку судового експерта про можливість реального розподілу домоволодіння шляхом проведення реконструкції (перепланування і переобладнання) приміщень існуючого житлового будинку для відокремлення двох ізольованих квартир. При цьому експерт зазначив, що подальші роботи, тобто після виділу часток, щодо забезпечення частин будинку автономними системами інженерного обладнання та встановлення необхідних приладів повинні проводитися кожним із співвласників за власні кошти. Тобто питання облаштування своїх часток інженерними мережами, у тому числі електро-, газо-, водопостачання та виготовлення технічних умов на перепланування вирішується власниками самостійно після поділу будинку та отримання правовстановлюючих документів на свої частки.
Апеляційний суд у порушення вимог статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. При цьому не перевірив зазначених доводів про технічну можливість облаштування входу замість наявного у кімнаті № 5 вікна та не з`ясував інших можливих варіантів поділу будинку в натурі без втручання у його несучі конструкції.
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував того, що з 05 січня 2017 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1024 «Про внесення змін до Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», яка скасувала вимогу щодо необхідності отримання дозволів на переобладнання та реконструкцію житлових приміщень та житлових будинків і гуртожитків.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 205/7623/16-ц, про яку також зазначив заявник у касаційній скарзі.
Наведене свідчить про застосування судом апеляційної інстанції статей 183, 358, 364 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду про їх застосування у подібних відносинах.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 369/7831/17 (провадження № 61-6260св21) зазначив, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Так, у справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що фактично будинок поділений на дві окремі ізольовані квартири, які мають окремі виходи на присадибні земельні ділянки, а ділянки знаходяться у приватній власності співвласників будинку, тобто поділ будинку між співвласниками фактично відбувся, існує тривалий час; унаслідок проведених досліджень виявлено технічну можливість виділу 2/3 частки будинку позивачу за умови відступу від рівності часток та за умови одночасно з виділом проведення будівельних робіт з реконструкції будинку із посиленням конструкцій та приведення будинку у відповідність до вимог пунктів 2.22, 2.23, 2.24, 2.26, 2.27, 2.29, 2.30 ДБН В 2.2-15-2005 Житлові будинки. Основні положення. 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, не врахував, що виділ частки жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, відповідно до зазначеного висновку експерта є можливим, і позивачу може бути виділено за умови відступу від рівності часток зі зменшенням його частки, а також є технічна можливість переобладнання будинку.
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що з 05 січня 2017 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1024 «Про внесення змін до Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», якою скасована вимога щодо необхідності отримання дозволів на переобладнання та реконструкцію житлових приміщень та житлових будинків і гуртожитків.
Місцевий суд обґрунтовано керувався тим, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
Оскільки учасники спільної часткової власності мають права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці у ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
Експертне дослідження встановило, що виділ у натурі частки будинку, що є у спільній частковій власності, можливий, зокрема і у запропонованому позивачем варіанті.
Крім того, кожна зі сторін вже має свою відокремлену частину будинку із самостійним виходом, а частини будинку знаходяться на різних земельних ділянках, з різними кадастровими номерами.
Вимог про стягнення грошової компенсації за відступлення від ідеального розміру часток позивач не заявляв.
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційної провадження щодо неоднакового застосування норм права, знайшли своє підтвердження.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування статей 183, 358, 364 ЦК України та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку тим, що з матеріали справи не містять проектно-кошторисної документації, розробленої і погодженої у встановленому законом порядку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Кікени Павла Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року скасувати.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | І. М. Фаловська
Судді: | С. О. Карпенко     С. Ю. Мартєв      В. В. Сердюк     В. А. Стрільчук