П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/25722/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 21 лютого 2022 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Бітова А.І., Градовського Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення 04.10.2019 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.10.2019 року по 17.11.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100..
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що при звільненні позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме несвоєчасно було виплачено індексацію грошового забезпечення позивача та компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, які відповідач виплатив лише 17.11.2021 на виконання рішення судів. Відтак, на думку позивача наявні підстави для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про відсутність підстав для задоволення позову.
Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення 04.10.2019 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.10.2019 року по 17.11.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 подано на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування скарги вказує, що приписи ст.117 КЗпП України не розповсюджується на спірні правовідносини, адже за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним. До того ж, оскільки позивач перебував на дійсній військовій службі і був військовослужбовцем, а не працівником військової частини, а трудові відносини військовослужбовців ЗСУ регулюються спеціальним законодавством, то норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, як вважає скаржник, в даному випадку не застосовуються. Також, на думку апелянта, індексація грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку, передбачених Порядком №100, оскільки індексація не може вважатись тією складовою грошового забезпечення у розумінні ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як не є постійною і сталою величиною, має несистематичний характер, тощо. 
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №214 від 04.10.2019 року, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , водія-санітара медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , звільненого (демобілізованого) наказом командира НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування (по особовому складу) 43-РС від 01.10.2019 року, у запас за підпунктом "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (у зв`язку із закінченням строку контракту), визначено вважати таким, що справи та посаду здав, з 04 жовтня 2019 року, та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено на облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року у справі № 420/5128/20, 29.04.2021 року військова частина НОМЕР_1 нарахувала ОСОБА_1 9264,12 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки.
Вказаний факт підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним доручення № 480 від 29.04.2021 року.
Зазначені кошти надійшли на картковий рахунок позивача - 30.04.2021 року, що підтверджено ОСОБА_1 у позові.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/5635/21, ОСОБА_1 17.11.2021 року нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.
Вважаючи свої права порушеними несвоєчасним розрахунком відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, у зв`язку із не здійсненням відповідачем нарахування та виплати усіх належних позивачу коштів при його звільненні.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.
Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 04.10.2019р. при цьому, відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку.
Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Так, індексація грошового забезпечення позивача за період з жовтня 2016 р. по лютий 2018 р. включно була виплачена ОСОБА_1 лише 17.11.2021р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/5635/21, а грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки, була виплачена лише 29.04.2021р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року у справі №420/5128/20.
Згідно із ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені с. 117 КЗпП України.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
Колегія суддів надаючи оцінку доводам апелянта з приводу того, що норми спеціального законодавства не встановлюють порядку здійснення розрахунків зі звільненим військовослужбовцем, зокрема в частині дати проведення остаточного розрахунку, відповідальності за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку, оцінює критично.
З даного приводу, апеляційний суд також звертає увагу, що за загальним правилом пріоритетними дійсно є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Виходячи з викладеного, колегія суддів наголошує скаржнику, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Отже, норми ст.116 та ст.117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби, адже нормами спеціального законодавства не врегульовані питання зокрема відповідальності за несвоєчасний розрахунок з військовослужбовцем під час звільнення зі служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом у своїх постановах, зокрема: від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, тощо.
Таким чином, зважаючи на наявність сталої судової практики щодо застосування положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що позивач у даному випадку має право на отримання відшкодування за затримку виплати йому грошового забезпечення при звільненні.
Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. 
При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як було зазначено вище та не спростовано відповідачем, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. 
Також, наявними у справі матеріалами в тому числі й підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема виплачена індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, про що було вказано вище, однак поза межами встановленого ст.116 КЗпП України строку.
При цьому, як вірно наголосив суд першої інстанції, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні, у зв`язку із чим колегія суддів оцінює критично доводи скаржника про те, що індексація не входить до складу грошового забезпечення, а відтак на такі виплати не розповсюджується дія норми ст. 116 КЗпП України.
Отже, ОСОБА_1 має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі ст.117 КЗпП України,
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів також враховує, що обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Підсумовуючи усе наведене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав ля їх задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 04.10.2019 року остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також і про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні календарної відпустки) за період із 04.10.2019р. по день фактичної виплати цієї заборгованості 17.11.2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Судове рішення відповідає зазначеним вимогам ст. 242 КАС України.
Щодо суми стягнення скаржником в апеляційній скарзі не наведено жодних заперечень, а тому відповідно до ст. 308 КАС України вони не є предметом перегляду апеляційного суду.
Колегія суддів підтверджує, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року у справі 420/25722/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Бітов А.І.   Градовський Ю.М.