ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 грудня 2022 року           справа №200/17378/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 р. у справі № 200/17378/21 (головуючий І інстанції Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

03 грудня 2021 року   ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в області), в якому позивач просив: визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати ГУ ПФУ в області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії з 01 серпня 2020 року та виплатити заборгованість з пенсії.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що він перебуває на обліку в ГУ ПФУ в області як отримувач пенсії за вислугу років.
З 01 серпня 2020 року ГУ ПФУ в області припинило виплачувати пенсію з підстав, що не передбачені ст. 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон № 1058).
Позивач вважає такі рішення, дії (бездіяльність) відповідача протиправними і такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення, а тому звернувся до суду з цим позовом.
В обґрунтування своїх вимог він покликається на норми ст. 46 Конституції України, ст. ст. 8, 49 Закону № 1058, ст. 7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” (далі – Закон № 1706) та зазначає, що припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, прийнятого органом Пенсійного фонду України або судом, і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.
Вказує на те, що право на отримання пенсії гарантоване Конституцією України, а суми пенсії є його власністю.
На переконання позивача, спірним питанням у цій справі є правомірність припинення (призупинення) виплати пенсії у зв`язку з тим, що він не переїхав з тимчасово окупованої території та не є внутрішньо переміщеною особою.
Позивач покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, а також висновки Верховного Суду, наведені в постановах від 17 березня 2020 року у справі № 227/2178/17, від 03 вересня 2020 року у справі № 360/4335/18, і зазначає, що ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території, не є підставою для невиплати пенсії.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 р. у справі № 200/17378/21 позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, які полягали в припиненні нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 01 серпня 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на його рахунок, відкритий в акціонерному товаристві “Державний ощадний банк України”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за період з 01 серпня 2020 року до місяця поновлення пенсійних виплат на його рахунок, відкритий в акціонерному товаристві “Державний ощадний банк України”.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в області як отримувач пенсії за вислугу років, що призначена відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей” (далі – Закон № 2262).
          Філія – Донецьке обласне управління АТ “Ощадбанк” надала інформацію про осіб, які не отримують пенсію впродовж року.
Як наслідок, з 01 серпня 2020 року припинена виплата пенсії ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 у зв`язку з тим, що пенсіонер не отримує пенсію протягом 6 місяців підряд.
Відповідач покликається на норми ч. 2 ст. 49 Закону № 1058, ст. 52 Закону № 2262 та п. 14 постанови Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 “Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” і зазначає, що позивач з заявою про поновлення виплати пенсії до ГУ ПФУ в області не звертався, документи, які підтверджують наявність відкритого рахунку в АТ “Ощадбанк”, не надав.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.  
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
З 20 липня 2007 року постійне місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.
У зв`язку з проведенням бойових дій в його населеному пункті позивач перемістився на підконтрольну органам державної влади України територію та набув статус внутрішньо переміщеної особи, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30 жовтня 2018 року № 0000642556.
Фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 після переміщення: АДРЕСА_2 .
Отже, наведені представником позивача – адвокатом Корнієнком А.А. у позовній заяві твердження про те, що ОСОБА_1 не є внутрішньо переміщеною особою, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі письмовими доказами.
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 13486010) зареєстроване як юридична особа, про що свідчать відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Матеріали пенсійної справи № N/А – 1619 (ДПА) свідчать, що на час виникнення спірних правовідносин позивач перебував на обліку в ГУ ПФУ в області як отримувач пенсії.
З 30 грудня 2002 року довічно ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону № 2262.
09 листопада 2018 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в області з заявою про виплату пенсії за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_2 .
03 січня 2019 року міська комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Дружківської міської ради прийняла рішення про призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, в тому числі ОСОБА_1 (протокол № 1).
У зв`язку з надходженням рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ГУ ПФУ в області здійснило перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з грудня 2014 року по січень 2019 року та поновило пенсійні виплати, про що свідчать відповідний розрахунок на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою N/А – 1619 та протокол за пенсійною справою N/А – 1619 від 17 січня 2019 року.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з припиненням виплати пенсії з 01 серпня 2020 року.
Ухвалою суду першої інстанції від 03 грудня 2021 року суд витребував у ГУ ПФУ в області рішення (інший розпорядчий акт) про припинення (призупинення) виплати позивачу пенсії та документи, що слугували підставою для його прийняття (якщо таке приймалося); довідку про нараховану та фактично виплачену позивачу пенсію за період з 01 серпня 2020 року по грудень 2021 року включно; відомості ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії щодо нарахування та виплати пенсії позивачу за період з серпня 2020 року по грудень 2021 року включно.
Витребувані докази відповідач не надав, про причини, що унеможливили їх подання, суд не повідомив, а тому справа розглянута за наявними у ній матеріалами.
Сторони визнають факт того, що пенсійні виплати припинені з 01 серпня 2020 року.
Представник позивача – адвокат Корнієнко А.А. зазначає, що виплата пенсії припинена через відсутність у ОСОБА_1 статусу внутрішньо переміщеної особи.
Натомість ГУ ПФУ в області стверджує, що виплата пенсії припинена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 у зв`язку з тим, що пенсіонер не отримував пенсію протягом 6 місяців підряд.
Надані суду матеріали пенсійної справи N/А – 1619 рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не містять.
Однак в матеріалах пенсійної справи міститься атестат про зняття з обліку № 437 (вихідний номер 1500/03.2-15 від 24 липня 2020 року), в якому йдеться про те, що ОСОБА_1 припинено виплату пенсії з причини: “помилково сформований документ, невідправлений в банк”, пенсійну справу (особовий рахунок) № 1619 перенесено до архіву.
Пенсія виплачена по 31 липня 2020 року.
Докази, які б свідчили, що ГУ ПФУ в області повідомило позивача про припинення пенсійних виплат суду не надані.
У відповідь на адвокатський запит представника позивача – адвоката Корнієнка А.А. листом від 26 листопада 2021 року № 0500-1502-8/113750 ГУ ПФУ в області повідомило, що на виконання п. 16 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 “Про затвердження Порядку виплати пенсії та грошової допомоги через поточні рахунки в банках” Донецьке обласне управління АТ “Ощадбанк” надає до органів Пенсійного фонду України списки пенсіонерів, які отримують пенсію за довіреністю більш як 1 рік або не одержують пенсію більше року.
За інформацією Донецького обласного управління АТ “Ощадбанк” (лист від 22 липня 2021 року № 104.14-19/1/71/362-БТ), ОСОБА_1 внесений до списку осіб, які не одержують пенсію більше ніж 1 рік або пенсію за них одержують довірені особи.
Враховуючи викладене, виплату пенсії ОСОБА_1 призупинено з 01 серпня 2020 року.
З заявою про поновлення виплати пенсії позивач до ГУ ПФУ в області не звертався. У зв`язку з цим нарахування та виплата пенсії за період з 01 серпня 2020 року по теперішній час (листопад 2021 року) не проводиться.
ГУ ПФУ в області у відповіді на адвокатський запит зазначило, що для відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутися до сервісного центру Пенсійного фонду України в Донецькій області за фактичним місцем проживання та надати такі документи: заву про поновлення виплати пенсії, паспорт, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, номера платника податків, реквізити з АТ “Ощадбанк”.
Докази поновлення пенсійних виплат, рівно як і докази нарахування і виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років після 31 липня 2020 року, суду не надані.
Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
П. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України установлено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі – Закон № 2262) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Суд встановив, що позивачу довічна призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону № 2262.
Відповідно до ч. 1 ст. 1-1 Закону № 2262 законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Згідно з ч. 3 ст. 1-1 Закону № 2262 зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
На час виникнення спірних правовідносин, тобто на момент припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 (серпень 2020 року), Закон № 2262 діяв у редакції від 03 липня 2020 року.
Частинами 1-2 ст. 52 Закону № 2262 передбачено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.
Іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства “Державний ощадний банк України” за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України.
Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону № 2262 пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок посвідчення і строк дії якої визначається законодавством.
Виплата пенсії за минулий час регламентована нормами ст. 55 Закону № 2262.
Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону № 2262 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, що визначено ч. 2 ст. 55 Закону № 2262.
Закон № 2262 не визначає підстав припинення виплати пенсій за вислугу років, а тому відповідно до ч. 3 ст. 1-1 цього Закону застосуванню підлягають норми Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон № 1058).
На час виникнення спірних правовідносин Закон № 1058 діяв в редакції від 03 липня 2020 року.
Припинення та поновлення виплати пенсій регламентовано нормами ст. 49 Закону № 1058.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Отже, припинення виплати пенсії за вислугу років можливе лише за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, за рішенням територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду.
У відзиві на позовну заяву та у відповіді на адвокатський запит ГУ ПФУ в області зазначило, що пенсійній виплати припинені на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, тобто через те, що пенсіонер не отримував пенсію впродовж 6 місяців підряд.
Правомірність дій пенсійного органу та їх відповідність критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС, суд оцінює, виходячи з аргументації, викладеної ГУ ПФУ в області.
Щодо наявності підстав для припинення виплати пенсії суд вважає за необхідне зазначити таке.
Дійсно, неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд є підставою для припинення виплати пенсії, що передбачена п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058.
Разом з цим відповідач не довів належними та допустимими доказами факт неотримання ОСОБА_1 пенсії впродовж 6 місяців підряд.
Лист філії – Донецьке обласне управління акціонерного товариства “Державний ощадний банк України” від 22 липня 2020 року № 104.14-19/1/71/362-БТ, на який покликається пенсійний орган, не є належним доказом неотримання ОСОБА_1 пенсії впродовж 6 місяців підряд.
Зі змісту цього листа вбачається, що відповідно до п. 16 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 “Про затвердження Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках” (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 662) філія – Донецьке обласне управління АТ “Ощадбанк” надало ГУ ПФУ в області інформацію за період з 01 липня 2019 року по 30 червня 2020 року по клієнтам, за рахунками яких суми пенсій та грошової допомоги одержуються за довіреністю більше як один рік або не одержуються більш як один рік.
В додатках до цього листа наведені звіти про пенсіонерів, які одержують пенсію за довіреністю або не одержують пенсію.
В додатку 3 “Звіт про пенсіонерів, які одержують пенсію за довіреністю або не одержують пенсію за період з 01.07.2019 по 30.06.2019 з використанням платіжних карток (військова пенсія)” включена інформація про 31 пенсіонера, в тому числі про ОСОБА_1 із зазначенням номеру відділення банківської установи, номеру рахунку, IBAN та ідентифікаційного коду.
Суд зауважує, що форма, за якою банківська установа надає інформацію пенсійному органу, не дозволяє відокремити пенсіонерів, які не отримували пенсію, від пенсіонерів, які отримували пенсію за довіреністю. Звіт являє собою загальний список осіб з аналогічною інформацією про них без жодних додаткових приміток чи позначок.
При цьому можливість отримання пенсії за вислугу років за довіреністю прямо передбачена ст. 53 Закону № 2262. Отримання пенсії за довіреністю не належить до підстав припинення виплати пенсії, визначених ч. 1 ст. 49 Закону № 1058.
Відповідач не надав жодних пояснень, у який спосіб він визначив, що ОСОБА_1 належить саме до “пенсіонерів, які не одержують пенсію”, а не до “пенсіонерів, які одержують пенсію за довіреністю”.
За цих обставин суд дійшов висновку, що відповідач не довів наявність визначених п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 підстав для припинення пенсії ОСОБА_1 .
Щодо способу, який пенсійний орган використав для припинення виплати пенсії, суд зазначає таке.
Згідно ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, за наявності визначених цим Законом підстав, виплата пенсії може бути припинена: 1) за рішенням територіального органу Пенсійного фонду або 2) за рішенням суду.
ГУ ПФУ в області не надало рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , матеріали пенсійної справи N/А – 1619 також не містять такого рішення.
Наявний в матеріалах пенсійної справи атестат про зняття з обліку № 437 (вихідний номер 1500/03.2-15 від 24 липня 2020 року) не є рішенням пенсійного органу про припинення виплати пенсії. До того ж в цьому атестаті в якості причини припинення пенсійний виплат зазначено: “помилково сформований документ, невідправлений в банк”, що не належить до визначених ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 підстав для припинення виплати пенсії.
Рішення суду про припинення позивачу пенсійних виплат суду також не надано.
Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР “Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції”, визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі “Суханов та Ільченко проти України”, №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: “перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою”.
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету “в інтересах суспільства”. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено “справедливий баланс” між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
У справі “Щокін проти України”, №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки “на умовах, передбачених законом”, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення “законів”. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі “Щокін проти України”, №№ 23759/03, 37943/06, § 33, рішення від 14 жовтня 2010 року, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ГУ ПФУ в області, які полягали у припиненні нарахування і виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 01 серпня 2020 року, не відповідають критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС (відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законом), а тому підлягають визнанню протиправними.
Визнання протиправними дій пенсійного органу охоплює позовні вимоги в частині визнання протиправною його бездіяльності.
Беручи до уваги, що виплата пенсії припинена з 01 серпня 2020 року, а докази поновлення пенсійних виплат не надані, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС, суд першої інстанції з метою ефективного захисту прав позивача дійшов висновку про необхідність відновити його порушене право на пенсійне забезпечення шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в області поновити нарахування і виплату пенсії за вислугу років, а також виплатити заборгованість з пенсії за вислугу років за період з 01 серпня 2020 року до місяця поновлення пенсійних виплат.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів – у межах суми стягнення за один місяць.
Присуджені позивачу виплати є пенсією, а тому рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.
Згідно зі ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII “Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб” (далі – Закон № 1706) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Облік внутрішньо переміщених осіб регламентований ст. 4 Закону № 1706.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Ст. 7 Закону № 1706 установлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.
Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб – доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або “інші права”, як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.
Суд зауважує, що прийняття Закону № 1706 спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в Законі № 1058.
Суд встановив, що ОСОБА_1 набув статус внутрішньо переміщеної особи.
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 246 КАС у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про порядок виконання рішення.
П. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2016 року № 167 “Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України” внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 “Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам”, зокрема, пункт 1 викладений в такій редакції: 
“ 1. Установити, що: призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81. ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).
Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється включно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства “Державний ощадний банк України”. Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.
Починаючи з 1 липня 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства “Державний ощадний банк України”.
Постанова Кабінету Міністрів України від 14 березня 2016 року № 167 “Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України” була оскаржена в судовому порядку в частині визнання дискримінаційними та такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили з моменту прийняття, положень п. 3 вказаної постанови.
25 вересня 2018 року, за наслідками касаційного перегляду постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 травня 2017 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 826/11272/16, Верховний Суд прийняв постанову, в якій навів висновок про те, що Кабінет Міністрів України, приймаючи оспорювані зміни до Постанови № 637, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки будь-яких обмежень прав громадян, зокрема, внутрішньо переміщених осіб, пов`язаних із соціальними виплатами, не встановлено, також не вбачається і невідповідності вказаної постанови вимогам Конституції України.
Верховний Суд зазначив, що обмеження права вибору банківської установи, що здійснює пенсійне обслуговування громадян, не можуть свідчити про незаконність оспорюваних змін до постанови Уряду, оскільки вона спрямована саме на збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму.
Оскільки внутрішньо переміщені особи, зокрема, потребують спеціального захисту з боку держави, надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом, встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян, тому оспорюванні позивачем зміни до Постанови № 637 не можуть вважатися дискримінаційними в розумінні положень Закону № 5207.
В постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 219/3611/17 Верховний Суд зазначив, що без відкриття позивачем рахунку в установі – публічне акціонерне товариство “Державний ощадний банк України” у відповідача відсутні правові підстави для виплати пенсії з 01 липня 2016 року і заборгованість з виплати пенсії, яка повинна нараховуватися відповідачем щомісячно з 01 липня 2016 року може бути виплаченою за умови відкриття позивачем рахунку в ПАТ “Державний ощадний банк України”.
За встановлених фактичних обставин, зокрема, враховуючи, що ОСОБА_1 набув статус внутрішньо переміщеної особи, та виходячи з положень п. 1 ч. 6 ст. 246 КАС, суд вважає за доцільне визначити порядок виконання цього рішення, вказавши, що поновлення виплати пенсії та виплата заборгованості має бути здійснена відповідачем на рахунок позивача, відкритий в акціонерному товаристві “Державний ощадний банк України”.
Щодо строку звернення до суду, слід зазначити наступне.
За загальним правилом, встановленим КАС, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС).
Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Зміст наведеної норми свідчить, що КАС є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.
Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 2262.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону № 2262 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідачем не заперечується, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно ч. 2 ст. 55 Закону № 2262 виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 р. у справі № 200/17378/21 - залишити без задоволення.                                                          
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 р. у справі № 200/17378/21 - залишити без змін.                                                                                
Повне судове рішення складено 06 грудня 2022 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                               І.В. Сіваченко