Постанова
Іменем України 
 
26 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 381/1797/20
провадження № 61-19230св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру,
відповідачі - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фермерське господарство «Хорс-КЛМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Кулькової С. В., Рубан С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Фермерське господарство «Хорс-КЛМ» (далі - ФГ «Хорс-КЛМ»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , про визнання недійсними наказів, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельних ділянок.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що Фастівською місцевою прокуратурою під час опрацювання Публічної кадастрової карти України в рамках здійснення заходів представницької діяльності та за результатами опрацювання матеріалів кримінального провадження від 29 листопада 2018 року № 12018000000000724 встановлено порушення вимог земельного законодавства України під час передачі у власність земельних ділянок, розташованих на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області.
 
Так, наказами Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16 лютого 2018 року №10-1122/15-18-сг, №10-1146/15-18-сг, 
№10-1129/15-18-сг, №10-1130/15-18-сг, №10-1156/15-18-сг, №10-1132/15-18-сг, №10-1141/15-18-сг, №10-1131/15-18-сг, №10-1137/15-18-сг, №10-1135/15-18-сг, №10-1157/15-18-сг, №10-1123/15-18-сг, №10-1151/15-18-сг затверджено проекти землеустрою та передано у власність земельні ділянки, площею по 2,00 га кожна, на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .
 
На підставі зазначених наказів державний реєстратор  Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Тютюн Д. С. 16.02.2018 зареєстрував право власності на земельні ділянки за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .
 
У подальшому на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від  24 лютого 2018 року №№ 565, 547, 566, 543, 556, 563, 570, 571, 568, 567, 562, 562, 551, 569, 544 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, відчужили зазначені земельні ділянки на користь ОСОБА_2 .
 
Відповідно до Публічної кадастрової карти, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства України від 23 серпня 2019 року №2-ДК/2/АП/09/01/-19, складеного начальником Управління з контролю Держгеокадастру у Рівненській області Корзуном Р. В. (технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання за рахунок об`єднання вказаних земельних ділянок), сформовано земельну ділянку, загальною площею 10,00 га, з кадастровим номером 3224981600:02:006:0070, та земельну ділянку, загальною площею 27,1654 га, з кадастровим номером 3224981600:02:008:0288.
 
На підставі договору дарування земельної ділянки від 11 квітня 2018 року № 1065 ОСОБА_2 подарував земельну ділянку з кадастровим номером 3224981600:02:008:0288 ОСОБА_1 .
 
Також на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 квітня 2018  року № 1068 ОСОБА_2 подарував земельну ділянку з кадастровим номером 3224981600:02:006:0070 ОСОБА_18 .

 
На даний час зазначені земельні ділянки надано ОСОБА_1 в оренду Фермерському господарству «Хорс-КЛМ» відповідно до договорів оренди землі від 16 квітня 2018 року.
 
При цьому виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури вказував, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру забори відчуження об`єктів нерухомого майна, третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_17 , раніше вже було надано безоплатно у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.
 
Цей факт, на думку виконуючого обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури, підтверджує, що вказані особи на час видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області наказів від 16 лютого 2018 року №10-1122/15-18-сг, №10-1146/15-18-сг, №10-1129/15-18-сг, 
№10-1130/15-18-сг, №10-1156/15-18-сг, №10-1132/15-18-сг, №10-1141/15-18-сг, №10-1131/15-18-сг, №10-1137/15-18-сг, №10-1135/15-18-сг, №10-1157/15-18-сг, №10-1123/15-18-сг, №10-1151/15-18-сг вже використали своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (накази Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 08 вересня 2016 року 
№22-23429-сг, від 05 жовтня 2017 року № 22-19996-сг, від 17 лютого 2017 року № 22-3083-сг, від 12 липня 2016 року № 22-17580-сг, від 10 липня 2016 року № 22-20517-сг, від 15 серпня 2017 року № 22-16447-сг, від 01 грудня 2016 року № 22-31743-сг, від 02 лютого 2018 року № 22-2343-сг, від 05 грудня 2016 року № 22-32255-сг, від 05 липня 2017 року № 22-14261-сг, від 20 липня 2016 року № 22-18375-сг, від 19 жовтня 2017 року № 22-21124-сг, від 21 березня 2016 року № 22-6120-сг, від 19 жовтня 2017 року № 22-21128-сг).
 
Ураховуючи викладене, на підставі статті 131-1 Конституції України, статті 116 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), статті 155 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури просив суд:
- визнати недійсними накази Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16 лютого 2018 року №10-1122/15-18-сг, 
№10-1146/15-18-сг, №10-1129/15-18-сг, №10-1130/15-18-сг, №10-1156/15-18-сг, №10-1132/15-18-сг, №10-1141/15-18-сг, №10-1131/15-18-сг, №10-1137/15-18-сг, №10-1135/15-18-сг, №10-1157/15-18-сг, №10-1123/15-18-сг, №10-1151/15-18-сг; 
- скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи № 25668188, № 25670660 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, загальною площею 10,00 га, з кадастровим номером 3224981600:02:006:0070, та земельну ділянку, загальною площею 27,1654 га, з кадастровим номером 3224981600:02:008:0288;
- витребувати у ОСОБА_1 на користь держави земельні ділянки 3224981600:02:006:0062, 3224981600:02:008:0285, 3224981600:02:006:0069, 3224981600:02:006:0054, 3224981600:02:008:0284, 3224981600:02:008:0281, 3224981600:02:008:0278, 3224981600:02:008:0280, 3224981600:02:008:0279, 3224981600:02:008:0286, 3224981600:02:008:0283, 3224981600:02:008:0274, 3224981600:02:008:0277, 3224981600:02:008:0276.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року провадження у цивільній справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК Україниу зв`язку з відсутністю предмета спору.
 
Суд першої інстанції встановив, що на виконання свого обов`язку з обґрунтування представництва інтересів держави прокурор зазначив, що органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження спірними земельними ділянками, є Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Проте Головне управління Держгеокадастру у Київській області є одночасно і суб`єктом, який прийняв спірні накази, а ці обставини унеможливлюють звернення з позовом у цій справі від імені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, адже фактично позов буде заявлено до самого себе.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Фастівської окружної прокуратури задоволено. Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року скасовано, справу направлено до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Апеляційний суд виходив із того, що предметом спору у цій справі є накази Головного управління Держгеокадастру у Київській області, які на момент подання позову не припинили своєї дії, та витребування спірних земельних ділянок, добровільного врегулювання спору не відбулося, відповідачі не виконали заявлених до них вимог, а тому висновок суду про застосування до вказаних правовідносин пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є помилковим. 
Спірні земельні ділянки розміщені на території Фастівської міської ради, тому прокуратура має право залучити до участі у справі правонаступника Головного управління Держгеокадастру - Фастівську міську раду. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року та залишити в силі ухвалу Фастівського міськрайонного суду від 05 липня 2021 року про закриття провадження у справі.
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, та надав їм неправильну правову оцінку. 
Указує, що Фастівська міська рада Київської області не може бути залучена до участі у справі як правонаступник Головного управління Держгеокадастру України. 
Фастівська окружна прокуратура не має права на заміну позивача у цій справі, оскільки така заміна не передбачена цивільним процесуальним законодавством України.
Заявник також не погоджується із тим, що між Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру та ОСОБА_1 існує спір щодо спірних земельних ділянок, які відносяться до земель комунальної власності і на які позивач не має жодних прав та повноважень. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У січні 2022 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року і витребувано із Фастівського міськрайонного суду Київської області  цивільну справу № 381/1797/20.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник визначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, а також у постанові Верховного Суду від 20 вересня  2021 року у справі № 638/3792/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року відповідає зазначеним  вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
 
Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
 
У постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20) Верховний Суд звернув увагу, зокрема на такі особливості застосування цієї норми права. 
 
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції Україниюрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
 
Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
 
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
 
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
 
Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
 
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
 
Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
 
Звертаючись до суду з указаним позовом в інтересах держави, виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури обґрунтовував необхідність визнання недійсними наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16 лютого 2018 року та скасування у Державному реєстрі прав на нерухоме майно відповідних записів № 25668188 та № 25670660 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки незаконністю вибуття цих земельних ділянок із державної власності.
 
Так, усупереч положенням земельного законодавства України, а саме вимогам статей 116, 118, 121 ЗК України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області затвердило проекти землеустрою та передало у власність земельні ділянки, площею по 2,00 га кожна, на території Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_16 , ОСОБА_15 ,   ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_17 .
 
Водночас виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури надав до суду відомості про те, що вказані особи раніше вже використали своє право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.
 
Тобто у матеріалах справи містяться відомості щодо повторної передачі фізичним особам земельних ділянок, тоді як безоплатно у власність громадян у межах норм частини четвертої статті 116 ЗК України передача проводиться один раз по кожному виду використання.
 
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що у даному випадку предметом спору є накази Головного управління Держгеокадастру у Київській області, які на момент подання позовної заяви (і на теперішній час) не припинили своєї дії, не відбулося добровільного врегулювання цього спору, не виконано відповідачами заявлених до них вимог, а тому висновок суду про застосування до вказаних правовідносин пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є помилковим.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури звернувся до суду з указаним позовом в інтересах держави.
 
У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19)).
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
 
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
 
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
 
Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.
 
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень.
 
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження 
№ 12-194гс19), з метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставою для звернення прокурора до суду.
 
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
 
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
 
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України. 
 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
 
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
 
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), який суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували.
У позовній заяві, поданій в цій справі, виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури зазначив, що посадові особи Головного управління Держгеокадастру у Київській області як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, незаконно відчужили земельні ділянки державної власності. При цьому Головне управлфння Держгеокадастру не вжило заходів до виявлення та усунення вказаного порушення закону, а відповідно до приписів Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) не вправі здійснювати заходи державного контролю (нагляду), які у подальшому можуть бути підставою для звернення до суду з позовом, і самостійно скасувати наказ, на підставі якого особа набула право власності на земельну ділянку.
 
Тобто виконуючий обов`язки керівника Фастівської місцевої прокуратури належним чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави і подав позов з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та частини четвертої статті 56 ЦПК України.
 
У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє відповідні доводи касаційної скарги щодо неможливості представництва прокурором інтересів держави у цій справі.
 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що у цій справі відповідно до Закону України від 28 квітня 2021 року 
№ 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» на даний час розпорядниками спірних земель сільськогосподарського призначення (крім земель державної власності) є відповідні органи місцевого самоврядування, тому відповідно до вимог статті 55 ЦПК України Фастівська окружна прокуратура має право на залучення до участі у справі правонаступника Держгкеокаждастру України.
 
Подібні ситуації неодноразово були предметом вирішення Верховним Судом.
 
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).
 
Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частина друга статті 55 ЦПК України).
 
По своїй суті процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу відповідного суб`єкта, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише юридичні факти, які виникли під час судового провадження у справі, а не до його початку. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним правонаступництвом, оскільки воно може мати місце в тих випадках, коли права та/або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення внаслідок тих чи інших юридичних фактів переходять до правонаступника. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після заміни сторони в матеріальних правовідносинах.
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до статті 122 ЗК України, зокрема змінено осіб, які є розпорядниками окремих категорій земель.
 
Так, в ухвалі Верховного Суду від 20 січня 2022 року у справі № 466/9577/18 (провадження № 61-398ск22) суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі, погодився з висновками апеляційного суду про задоволення клопотання Львівської обласної прокуратури про заміну учасника справи (позивача - особи, яка є розпорядником майна та на користь якої можна було б витребувати спірну земельну ділянку при умові задоволення позову) його правонаступником: Кабінет Міністрів України на його правонаступника - Львівську обласну державну адміністрацію, відповідно до положень статті 55 ЦПК України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав чинності 27 травня 2021 року.
Верховний Суд відхилив відповідні доводи заявника про те, що заміна сторони здійснюється в справі за позовом прокурора, який не є самостійним позивачем, а лише здійснює представництво позивача в суді, внаслідок чого до спірних правовідносин мають бути застосовані й інші законодавчі норми, якими врегульовано порядок здійснення представництва в суді прокурором конкретного органу. 
 
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 169/1080/18 (провадження № 61-15437св21) колегія суддів також задовольнила клопотання прокуратури про заміну учасника справи (позивача) його правонаступником: Кабінет Міністрів України на його правонаступника - Волинську обласну державну адміністрацію, відповідно до положень статті 55 ЦПК України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.
 
Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги посилання в касаційній скарзі на те, що Київський апеляційний суд застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, а також у постанові Верховного Суду від 20 вересня  2021 року у справі № 638/3792/20, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами апеляційної інстанції обставини, що формують зміст оскаржуваного рішення, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що суд апеляційної інстанції під час постановлення оскаржуваної постанови порушив норми процесуального права.
 
З огляду на зазначене колегія суддів не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки висновки апеляційного суду, викладені в оскаржуваній постанові, відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                      І. А. Воробйова
 
                                                                                                                  Г. В. Коломієць
 
                                                                                                                  Р. А. Лідовець
 
                                                                                                                  Ю. В. Черняк