Справа № 127/30571/21
Провадження № 22-ц/801/1442/2022
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року	Справа № 127/30571/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
     судді-доповідача Денишенко Т. О.,
     суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,
за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача Акціонерного товариства «ОТП Банк» адвоката Довгаля І. О., представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Вересюка М. В., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду спра-ви в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, у залі судових засідань апеляційного суду цивільну спра-ву за позовом 
Акціонерного товариства «ОТП Банк» до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в особі законних представників 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 -
ни про виселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування
квартирою, зняття з реєстраційного обліку, 
за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства «ОТП Банк» адвоката Довгаля Іллі Олександровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Волошина С. В., повний текст якого складений 16 червня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
11 листопада 2021 року Акціонерне товариство ( далі - АТ ) «ОТП Банк» звернулося у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4 ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про виселення, визнання осіб, такими, що втра-тили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку за наступ-них мотивів. 05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний до-говір № МL-B01/007/2007 про надання кредиту у розмірі 62000,00 доларів США з цільовим використанням цих коштів на купівлю нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . 04 жовтня 2007 року між тими ж сторонами укладений договір іпотеки № РСL-B01/007/2007, за положеннями якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку вказане житло. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року у цивільній справі № 127/26561/16-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості позов бан-ку задоволений, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача кредит-ну заборгованість у сумі 25940,70 доларів США. 30 серпня 2021 року у порядку виконання рішення суду від 14 лютого 2017 року приватним виконавцем вико-навчого округу Вінницької області Тимощуком В. В. проведений опис та накла-дений арешт на квартиру ОСОБА_2 АДРЕСА_1 , тобто розпочатий процес звернення стягнення на вказане не-рухоме майно з метою подальшої передачі його для реалізації. У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та неповнолітня донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На звернення приватного виконавця у Службу у справах дітей Вінницької міської ради з проханням надати дозвіл на реалізацію описаної та арештованої кварти-ри Виконавчий комітет Вінницької міської ради рішенням від 30 вересня 2021 року № 2336 відмовив у наданні такого дозволу. За ситуації, що має місце, про-довжити процес звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже й виконувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року у справі № 127/26561/16-ц неможливо. Зазначаючи, що на предмет іпотеки роз-почато звернення стягнення у межах відкритого виконавчого провадження № 62901403, а кредитні кошти були отри-мані ОСОБА_2 безпосередньо для придбання квартири, яка є предметом іпотеки, АТ «ОТП Банк» з ураху-ванням заяви про зміну предмету позову від 27 січня 2022 року просив суд ви-селити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зняти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2022 року у задоволенні позову АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради, приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В. В. про висе-лення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим при-міщенням та зняття з реєстрації місця проживання відмовлено. Судові витрати залишені за позивачем.
Не погоджуючись з ухваленим 15 червня 2022 року рішенням суду першої інстанції, представник АТ «ОТП Банк» адвокат Довгаль І. О. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягнути з відповідачів на користь банку суму понесених судових витрат зі сплати судового збору за роз-гляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій у загальній сумі 34050,00 гривень. Виклавши у скарзі перебіг фактичних обставин справи, що повторює мотиви позовної заяви, скаржник стверджує про невірне застосування судом першої інстанції при вирішенні цієї справи норм матеріального права, порушен-ня норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Здійснюючи заходи з виконання рішення суду про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, судовий виконавець вправі звернути стягнен-ня на предмет іпотеки у загальному порядку, тобто з дотримання черговості майна, на яке звертається стягнення. Аналогічний висновок викладений у пунк-тах 7.1.10, 7.1.24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 ( провадження № 12-21гс21 ), де вказано, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки у ході процедури виконавчого провадження, без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у межах проце-дури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Представ-ник стягувача вважає, що суд першої інстанції безпідставно обмежив випадки звернення стягнення на предмет іпотеки лише трьома випадками: при вико-нанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, при виконанні виконавчого напису нотаріуса та за іпотечним застереженням у позасудовому порядку. Суд не врахував випадок звернення стягнення на предмет іпотеки у за-гальному порядку при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості на користь іпотекодержателя та випадок звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. Частиною третьою статті 109 ЖК України передбачена підстава виселення усіх громадян - мешканців житлового приміщення, котре є предметом іпотеки. Від-мовивши у задоволенні позовних вимог банку, суд позбавив його єдиної мож-ливості виконати рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним до-говором.
Представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Вересюк М. В. ско-ристався визначеним цивільним процесуальним законом та забезпеченим ухва-лою апеляційного суду від 25 липня 2022 року правом і 29 липня 2022 року по-дав відзив на апеляційну скаргу, де зазначив про безпідставність, необгрунтова-ність скарги, яка не підлягає задоволенню. Частиною четвертою статті 33 Зако-ну України «Про іпотеку» визначене вичерпне коло випадків звернення стяг-нення на предмет іпотеки. Процедуру звернення стягнення розпочато держав-ним виконавцем, а не банком, але стягнення на спірну квартиру ще не звернуто, що свідчить про відсутність підстав для виселення відповідачів. Вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщен-ням, позивачем узагалі не обгрунтована, підстав для її задоволення немає. Пов-новаження зі зняття з реєстрації місця проживання покладені на виконавчі орга-ни місцевого самоврядування, але позивач намагається їх перекласти на суд, що неприпустимо. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного по-зивачем способу захисту встановлюються при розгляді справи по суті та є під-ставою для прийняття судового рішення про відмову у позові. Представник не-повнолітньої ОСОБА_1 адвокат Вересюк М. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. 
Відповідач ОСОБА_2 , законний представник неповнолітньої від-повідачки ОСОБА_1 її мати ОСОБА_3 , представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні від-повідачів Служби у справах дітей Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача приват-ний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук В. В. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися з невідомих причин, будь-яких заяв від них суду не надходило. Беручи до уваги наявність у матеріалах справи на-лежних доказів щодо завчасного повідомлення усіх учасників справи про місце, день та час її розгляду, думку представників сторін, котрі беруть участь у судо-вому засіданні, та вважають можливим проведення його за відсутності тих учасників справи, котрі не з`явилися у судове засідання, відповідно до норм статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу у даному судовому засіданні. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апе-ляційну скаргу відповідно представників банку адвоката Довгаля І. О., відпові-дачки ОСОБА_1 адвоката Вересюка М. В., дослідивши матеріали спра-ви, проаналізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши закон-ність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимо-гам, воно є законним, обґрунтованим, таким, що базується на встановлених су-дом фактичних обставинах справи, ухвалене за відповідності висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, зазначеним встановленим обставинам, з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм ма-теріального права. 
У цій цивільній справі встановлені наступні фактичні обставини, що не оспорюються сторонами. 
05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ML-B01/007/2007, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 62000,00 доларів США на купівлю нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами за плаваючою процентною ставкою ( фіксований відсоток 4,99% річних + FIDR ), за умови остаточного погашення кредиту 04 вересня 2029 року. Згідно з пунктом другим частини першої дого-вору, його базовими умовами, предметом іпотеки у якості забезпечення вико-нання зобов`язань ОСОБА_2 за цим договором мала виступити квар-тира АДРЕСА_1 -ці загальною площею 69,8 кв.м., що придбавалася за кредитні кошти. 04 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № PCL-B01/007/2007 зазначеного помешкання. Пунктом 2.1. іпотечного договору передбачено, що іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя ( банку ) щодо виконання іпотекодавцем кожного й усіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і такому порядку, як встановлено кредитним договором, з усіма змінами і доповненнями до нього. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 люто-го 2017 року у справі № 127/26561/16-ц із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку стягнута заборгованість відповідача у розмірі 25940,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення становило 704697,12 гривень. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. від 27 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62901403 з виконання виконавчого листа, виданого 21 березня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області, на вико-нання рішення суду про стягнення з боржників на користь АТ «ОТП Банк» за-боргованості в сумі 25940,70 доларів США та судового збору у сумі 4828,20 гривень. У межах цього виконавчого провадження приватним виконавцем Ти-мощуком В. В. 30 серпня 2021 року винесена постанова про опис та арешт май-на ( коштів ) боржника, результатом чого став опис та арешт трикімнатної квар-тири боржника ОСОБА_2 АДРЕСА_1 . Оскільки іпотечним помешканням користується та зареєстрована у ньому неповнолітня донька боржника ОСОБА_1 , на запит приватного виконавця у Службу справах дітей про надання дозволу на реалізацію квартири Виконавчим комітетом Вінницької міської ради 30 вересня 2021 року прийняте рішення № 2336 про відмову у наданні такого дозволу. За таких обставин АТ «ОТП Банк» звернулося в суд та просило задовольнити позовні вимоги у пов-ному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ «ОТП Банк», суд першої інстанції, керуючись статтями 8, 41, 129 Конституції України, 15, 317, 383, 391, 526, 546, 572, 575, 1049, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», норми яких наведені в оскаржуваному рішенні, підкреслив, що іпотекодержатель вправі за-довольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнен-ня на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Способами задоволення вимог іпоте-кодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішен-ня суду є реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві. Суд зауважив, що у позивача відсутні рішення суду чи виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач як іпотекодержатель не реа-лізовував своє право захисту порушених майнових інтересів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації через прилюдні торги або у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покуп-цеві. Фактично позивачем не дотримана визначена частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура повідомлення боржника про пору-шення основного зобов`язання та/або іпотечного договору, яка є обов`язковою у разі, якщо іпотекодержатель має намір здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Та-кий висновок суду першої інстанції кореспондує позиції Верховного Суду, ви-кладеній у постанові від 16 травня 2021 року у справі № 759/11260/18. 
Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житло-ве приміщення є підставою для виселення у встановленому законом порядку з такого житла усіх мешканців. Правовий висновок з цього питання міститься у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19.
У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги АТ «ОТП Банк» про виселення відповідачів з іпотечного житла, визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстрації місця проживання як спосіб захисту порушеного права не відповідають вимогам закону, є перед-часними у зв`язку з тією обставиною, що процедура звернення стягнення на іпотечне майно в установленому порядку за обставин, що реально мають місце у цій справі, не розпочата.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник АТ «ОТП Банк» зазначив, що судовий виконавець вправі звернути стягнення на предмет іпотеки у загальному порядку, пославшись при цьому на висновок Великої Палати Вер-ховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 ( провадження № 12-21гс21 ), де вказано, що норми Закону України «Про виконавче проваджен-ня» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки у ході процедури ви-конавчого провадження, без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на ко-ристь іпотекодержателя. Цим рішенням суд позбавив позивача єдиної можли-вості виконати рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним дого-вором.
З доводами позивача погодитися не можна. 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав лю-дини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загаль-ними принципами міжнародного права.
?Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основополож-них свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Кон-венції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року та є джерелом права, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учас-ників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, вис-новками експертів, показаннями свідків ( стаття 76 ЦПК України ).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров про-ти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці дока-зів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке дове-дення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною прак-тикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуд-дя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).
Положеннями пункту дев`ятого частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рі-шення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначений пози-тивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визна-ченому законом порядку.
Суд першої інстанції у своєму рішенні правильно зазначив, що правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 червня 2020 року у справі 139/839/ 19 та від 31 березня 2021 року у справі 753/72/17, не можуть бути узяті до уваги у цій справі, оскільки фактичні обставини у розглянутих су-дом касаційної інстанції справах у порівнянні з досліджуваними судом обста-винами у цій справі є безспірно різними, позивачі у справах мають зовсім різ-ний правовий статус по відношенню до даного випадку з АТ «ОТП Банк».
Апеляційний суд звертає увагу, що в обгрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду України, викладені у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 923/071/ 19 ( провадження № 12-21гс21 ), де зазначено, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення на пред-мет іпотеки у ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. При цьому скаржник не звернув увагу, що у контексті цієї постанови позивачем є виконавчий орган в особі свого посадовця, що є суттєвою ознакою неналежності позивача у даній справі, провадження у якій, наразі, здійснюється судом апеляційної інстанції. 
Розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» передбачений загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусо-вого виконання судових рішень. Так, частинами першою, другою, п`ятою статті 48 цього Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника поля-гає у його арешті, вилученні ( списанні коштів з рахунків ) та примусовій реа-лізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задово-лення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути на-кладено стягнення. Отже, саме виконавцю законодавцем надано право звертати стягнення за виконавчими документами як на кошти й інші цінності боржника ( рухоме майно ), так і на належне боржнику майно, у тому числі нерухоме, у разі відсутності в боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задово-лення вимог стягувача.
Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Частиною сьомою цієї статті визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійс-нюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Отже, ця норма є відсильною та надає судовому виконавцю повноваження за-стосувати до реалізації предмета іпотеки у виконавчому провадженні за рі-шенням суду про стягнення боргу положення Закону України «Про іпотеку», які визначають особливості звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку за Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 41 цього Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Дійсно, як зазначив в апеляційній скарзі представник банку ОСОБА_10 , норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки у ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах проце-дури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Такого вис-новку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 ро-ку у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18). Однак, предметом позову у цій справі є не спір з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки, а вимога про виселення ОСОБА_2 , його неповнолітньої доньки ОСОБА_11 із займаного помешкання, належного на праві власності іпотеко-давцю, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житло-вим приміщенням, та зняття їх з реєстрації місця проживання. Як уже зазнача-лося, суд не встановив підстав для виселення відповідачів та задоволення позо-ву банку, визначив заявлені вимоги передчасними і такий висновок суду є пра-вильним з огляду й на те, що позивачем у справі не є приватний виконавець як посадова особа, уповноважена державою на виконання судових рішень, вчинен-ня процесуальних дій у виконавчому провадженні.
Позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням не обгрунтована позивачем жодними нормативними, законодавчими актами; у певній мірі вона протирічить вимозі про виселення, оскільки виселена на підставі судового рішення із житлового приміщення особа не може бути визнана такою, що втратила право користуван-ня цим же житловим приміщенням. Вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця їх проживання є похідною від вимоги про виселення. Ураховуючи, що по-зов про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 безпідставний, відповідно задоволенню не підлягає, не може бути задоволеною також вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця їхнього проживання. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного за-конодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта мож-ливості здійснити ( реалізувати ) своє право повністю або частково.
Згідно з частиною третьою статті 16 ЦК України суд може відмовити у за-хисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень час-тин другої-п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова у їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотриман-ня частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Частинами першою та другою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права влас-ності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встанов-лених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обме-ження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні по-ложення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні ( BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, Європейський суд з прав людини, від 24 квітня 2014 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння май-ном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закла-деного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних поло-жень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий ба-ланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основополож-них прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відобра-жена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть ( EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, Європейський суд з прав людини, від 23 січня 2014 року ).
Цивільним процесуальним кодексом України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково по-даними доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду пер-шої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи поси-лаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосуван-ня норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Під час вирішення цивільного спору у цій справі суд не помилився у визначенні характеру правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, представлені сторонами докази в їх сукупності та надав належну правову оцінку доводам сторін на підставі зібраних доказів.
Відповідно до норм статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382, норм статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись нормами статей 367, 368, 372, 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «ОТП Банк» адвоката Довгаля Іллі Олександровича залишити без задоволення. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 -дрівни в особі законних представників ОСОБА_2 -ча, ОСОБА_3 про виселення, визнання осіб, такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складений 05 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді                               В. В. Оніщук

                                                                                         В. П. Рибчинський