Справа № 308/9757/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        19 жовтня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі: 
головуючого-судді: Собослой Г.Г.,
суддів: Кондор Р.Ю., Бисага Т.Ю.,
з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 березня 2022 року у справі № 308/9757/20 (Головуючий: Дергачова Н.В.), -

В С Т А Н О В И Л А :
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 1981 року, тобто більше 28 років, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2009 року було розірвано. 
На час розірвання шлюбу, подружжю на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння, а саме житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,12 га, на якій він розташований, по АДРЕСА_1 . Це майно було придбане сторонами у шлюбі за договором купівлі-продажу від 06.04.1995 року та оформлене на ім`я відповідачки ОСОБА_1 .
На час розгляду справи про розірвання шлюбу, питання щодо спільного сумісного майна не вирішувалося, позаяк спору з цього приводу між ними не було і ними була досягнута домовленість, що у спірному житловому будинку залишається проживати відповідач ОСОБА_1 .. Після одруження спільного сина, у цьому ж будинку за взаємною згодою подружжя проживає і син зі своєю сім`єю.
Звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_2 мотивує виникненням спору внаслідок неналежного утримання спільного майна колишньою дружиною та можливістю його знищення. Стверджує, що останнім часом відповідач використовує це майно у спосіб, що загрожує його збереженню: захаращуючи підвальні приміщення непотребом вона блокує доступ до них та до лічильників газу/води/електроенергії; у період тривалих дощів підвал підтоплюється ґрунтовими водами, що, у свою чергу, призводить до замокання стін будівлі в цілому, вологи у кімнатах, спричиняє неприємні запахи та слугує появі великої кількості комах. Наголошує, що намагаючись відновити належний стан будівлі відповідач перешкоджала у цьому, мотивуючи свої дії тим, що будинок належить їй та, відповідно, заперечуючи право колишнього чоловіка на частку власності на нього.
З урахуванням наведеного, позивач вважає, що перебіг строку позовної давності для вимог за цим позовом про захист майнових прав розпочався на початку літа 2020 року, коли відповідач вперше висловила свої міркування щодо відсутності у позивача права на частку у спірному нерухомому майні та відмовилася врегулювати це майнове питання у той чи інший із запропонованих ним позасудових способів. 
Також позивач зазначає, що іншого майна, яке в розумінні вимог СК України, яке було б спільною сумісною власністю подружжя та підлягало поділу, у сторін немає.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд припинити право спільної сумісно власності на майно та визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на ідеальну 1/2 частину домоволодіння – житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,12 га, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 55534, номер запису: 471, в книзі: 3, залишивши у власності відповідача ОСОБА_1 , іншу 1/2 частину цього ж майна.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 березня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на ідеальну 1/2 частину домоволодіння - житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,12 га, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 55534, номер запису: 471 в книзі 3, із залишенням у власності відповідачки ОСОБА_1 1/2 ідеальної частини цього ж майна домоволодіння - житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,12 га, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя припинено право спільної сумісної власності подружжя на майно: житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,12 га, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати із сплати судового збору у розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, розглянуте необ`єктивно, не всебічно та односторонньо.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ініціатором розірвання шлюбу був чоловік, і у його позовній заяві про розірвання шлюбу від 11.08.2009 року вказав, що спору щодо щодо поділу спільного набутого майна між ним та дружиною не має і на момент ухвалення рішення щодо розірвання шлюбу про поділ спільного сумісного майна позивач не говорив. А тому пропущені всі строки давності. Так як будинок не був добудований до кінця, то ОСОБА_1 все добудовувала самостійно, беручи кредити, працюючи на двох роботах. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 неодноразово приходив до відповідача, простягав на неї руки та налаштував проти неї сина з його дружиною, які також проживали у спірному будинку з відповідачкою та у липні 2021 року з`їхали. Заборгованість по сплаті комунальних послуг утворив їх з позивачем спільний син, який проживав у будинку зі своєю сім`єю. 
Посилаючись на вимоги ст. 229 ЦК Укераїни та Постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 зазначають, що суд не мав права застосовувати дану норму матеріального права, так як оспорювань позивачем право власності на частку у спільному майні не може бути визнаним, оскільки сам позивач свідомо знаючи заздалегідь при розірванні шлюбу про його характер, правову природу та істотні умови більше десяти років не подавав до суду позов про розподіл майна, оскільки з самого початку ділити було що.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , які підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , яка просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05 вересня 1981 року міським відділом ЗАГС Ужгород було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 листопада 2009 року, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого Ужгородським MB УМВС України в Закарпатській області 22.05.1996 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .
За час перебування у шлюбі сторонами у справі придбано недобудований будинок з приватизованою землею в АДРЕСА_1 , з процентом готовності 67 %, розташований на земельній ділянці площею 0,12 га.
З договору купівлі-продажу вбачається, що такий був укладений 06.04.1995 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , предметом договору є відчуження недобудованого будинку в АДРЕСА_1 з приватизованою земельною ділянкою, посвідчено державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Ердиш К.Ф. 06 квітня 1995 року, зареєстровано в реєстрі за №1-2030 із застереженням, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР цей договір підлягав реєстрації за місцезнаходженням будинку у Ужгородському районному державному підприємстві технічної інвентаризації після здачі будинку в експлуатацію, а відносно земельної ділянки – у виконкомі Тарновецької сільської Ради народних депутатів. Водночас продавцеві ОСОБА_5 недобудований будинок з приватизованою земельною ділянкою належав на підставі договору дарування, посвідченого Ужгородською районною державною нотаріальною конторою 27 травня 1994 року за р. №2984, а земельна ділянка – на підставі Державного акту на право приватної власності номер ЗК 012-8499, виданого на підставі рішення 15 сесії 21 скликання Тарновецької сільської Ради народних депутатів від 15 березня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на землю за №54.
Згідно з актом приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта індивідуального житлового будинку (госпбудівлі) від 01 жовтня 2002 року пред`явлений забудовником ОСОБА_1 до прийняття індивідуальний житловий будинок, розміщений в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,12 га, прийнято в експлуатацію.
Право власності на домоволодіння загальною площею 383,0 кв.м.; житловою площею 118,4 кв.м.; п`ять кімнат за адресою об`єкта: АДРЕСА_1 , підтверджується долученою до справи копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , виданого Сторожницькою сільською Радою 10.02.2003 року на підставі рішення виконавчого комітету Сторожницької сільської Ради від 10.10.2002 року №39 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 19 лютого 2003 року Ужгородським районним державним підприємством технічної інвентаризації номер 60037, де датою прийняття рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 зазначено 19.02.2003 року.
З довідки, виданої Сторожницькою сільською радою від 20.08.2020 року за №758, вбачається, що у зв`язку з уточненням нумерацій житлових будинків та АДРЕСА_1 та згідно з записами погосподарської книги сільської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником житлового будинку та земельної ділянки під житлове будівництво за адресою: АДРЕСА_1 (стара адреса АДРЕСА_1 ).
Дослідивши всі вищезазначені документи колегія суддів приходить до висновку, що спірне майно набуте сторонами у справі саме за час перебування у шлюбі, проте, титульним власником спільного майна є лише відповідач ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (чинного на час придбання будинку 67% готовності з приватизованою землею, а також введення в експлуатацію спірного будинку), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні норми містить і діючий на час вирішення спору в суді Сімейний кодекс України.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За приписами статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За вказаних обставин, факт реєстрації прав власності на спірну квартиру лише за одним з подружжя, у даному випадку за ОСОБА_1 , не спростовує презумпцію належності такого майна до спільної сумісної власності подружжя.
Наведене узгоджується з позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, що наявна у постанові від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19.
Оскільки домоволодіння – житловий будинок з надвірними спорудами з процентом готовності 67 %, розташований на земельній ділянці площею 0,12 га та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, пізніше, а саме у 2002 році закінчений будівництвом будинок прийнятий в експлуатацію, коли строни по справі також перебували у шлюбі, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо припинення режиму спільної сумісної власності та поділ майна подружжя обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована, а позивач є співвласником будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки майно перебувало у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.
Щодо пропуску строків позовної давності, на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 , слід зазначити наступне.
Частинами 3, 4, 5 ст. 267 ЦК україни визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 345/2962/14-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
ОСОБА_2 у позовній заяві яку подано 23 вересня 2020 року зазначав, що відповідач вперше висловила свої міркування щодо відсутності у позивача права на частку у спірному нерухомому майні та відмовилася врегулювати це майнове питання у той чи інший із запропонованих ним позасудових способів улітку 2020 року, а тому з цього моменту і варто відраховувати перебіг строку позовної давності. 
Разом із цим, відповідачем заяву про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції подано не було, а як убачається з протоколу судового засідання від 23.03.2022 року та рішення суду першої інстанції, відповідачем та її представником була висловлена думка, що строк позовної давності позивачем пропущений, оскільки після розірвання шлюбу – 12.11.2009 року позивач протягом трьох років не звернувся до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна, тому вважає, що позивач не має права на позов.
З урахуванням наведеного колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.
Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 березня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено – 20 жовтня 2022 року.

Головуючий

Судді: