ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/17864/21                                                                                    Суддя першої інстанції: Житняк Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 листопада 2022 року                                                                                 м. Київ
                    
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
судді-доповідача                               - Горяйнова А.М.,
суддів                                                  - Безименної Н.В. та Шелест С.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати Головного управління Національної поліції в Чернігівській області виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 2 ст. 6 КАС України та не застосував практику Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України», «Будченко проти України», «Бурдов проти росії». На думку скаржника, суд першої інстанції зобов`язаний був врахувати висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 824/166/15-а, відповідно до якого держава не може відмовляти особі у здійсненні певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Позивач наголошує на тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 , перебуваючи на службі в поліції у підпорядкувнні Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, 05 червня 2021 року надіслав рапорт з проханням надати матеріальну допомогу для оздоровлення за 2021 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.
Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 10 червня 2021 року № 161о/с позивача було звільнено зі служби в поліції. 
При звільненні зі служби ОСОБА_1 не була виплачена матеріальна допомога для оздоровлення за 2021 рік та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік. 
У зв`язку з цим позивач 28 вересня 2021 року надіслав скаргу на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо бездіяльності, яка полягає у невиплаті зазначених матеріальних допомог. 
Листом від 25 жовтня 2021 року № 21/Д-142 позивача було повідомлено про те, що виплата матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік працюючим поліцейським Головного управління Національної поліції в Чернігівській області за їх рапортами буде проводитись після надходження фінансування від Національної поліції України в порядку, затвердженому законодавством.
Не погоджуючись із бездіяльністю Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо виплати матеріальних допомог для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога для оздоровлення та/або матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається поліцейському за двох умов: подання поліцейським рапорту на отримання відповідної допомоги та наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі. За висновком суду першої інстанції, надання матеріальної допомоги може відбуватись тільки в сукупності цих двох умов, які є взаємопов`язані і не можуть тлумачитись окремо.
Також суд першої інстанції зазначив, що нормами чинного законодавства не визначено імперативного обов`язку для керівника органу поліції надавати в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу як для оздоровлення, так і для вирішення соціально-побутових питань, які в свою чергу є додатковими видами грошового забезпечення, не є постійними та обов`язковими і надаються в межах затверджених асигнувань.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».
Відповідно до ч. 1 ст. 94 вказаного Закону поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Положеннями пп. 3 п. 4 вказаної Постанови керівникам органів, закладів та установ Національної поліції надано право в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським один раз на рік матеріальну допомогу для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Такі ж повноваження Міністру внутрішніх справ України надано й п. 2 Постанови № 988.
На виконання зазначених нормативно-правових актів наказом Міністра внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 було затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок № 260).
За правилами п. 13 розділу ІІ Порядку № 260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Для визначення максимального розміру матеріальної допомоги для оздоровлення або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань застосовується місячний розмір грошового забезпечення, нарахованого поліцейському за місяць, що передує місяцю, у якому приймається рішення про таку виплату, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер) та премії.
Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.
Зазначені норми права вказують на те, що керівнику Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надано право один раз на рік надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Однак таке право може бути реалізоване відповідачем виключно в межах затверджених для Головного управління Національної поліції в Чернігівській області асигнувань на грошове забезпечення.
Ще однією умовою для виплати матеріальних допомог для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань є надходження від поліцейського відповідного рапорту.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що кожна із зазначених умов для виплати матеріальної допомоги (наявність бюджетних асигнувань та рапорт) є обов`язковою.  
Таким чином лише за наявності бюджетних асигнувань на виплату матеріальної допомоги для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань керівником органу поліції може бути прийняте рішення про нарахування поліцейському відповідних одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 звертався до начальника Головного управлінні Національної поліції в Чернігівській області із рапортом від 05 червня 2021 року про надання матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, однак відповідні одноразові додаткові види грошового забезпечення не були йому виплачені з підстав відсутності бюджетних асигнувань.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що Головне управління Національної поліції в Чернігівській області у спірних правовідносинах діяло правомірно та не допустило порушення прав позивача, які б потребували судового захисту.
Як на підставу для задоволення своїх вимог позивач в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 2 ст. 6 КАС України, згідно з якою Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
В якості судової практики Європейського суду з прав людини, що не була врахована судом першої інстанції, ОСОБА_1 зазначає справи «Кечко проти України», «Будченко проти України», «Бурдов проти росії».
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України» та «Бурдов проти росії» органи державної влади не можуть  посилатися 
на  відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Разом з тим у вказаних справах йшлося про виплату, право на отримання якої було пов`язане із виконання єдиної умови, що стосувалася заявника (наприклад, у справі «Кечко проти України» такою умовою був виключно період часу,  протягом якого заявник працював 
вчителем).
Натомість для виплати матеріальних допомог, щодо яких виник спір між сторонами цієї справи, на законодавчому рівні встановлено дві умови, одна з яких стосується позивача (звернення з рапортом), а інша - наявності бюджетних асигнувань. 
У свою чергу рішення Європейського суду з прав людини «Будченко проти України» було ухвалене за зверненням особи, яка працювала у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ. Однак у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення. 
Таким чином у цій справі Європейський суд з прав людини аналізував вплив відсутності механізму реалізації певного положення закону як на підставу для невиконання державною взятого на себе зобов`язання. 
Водночас в ході розгляду справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 судом було встановлено, що право на отримання, за певних умов, матеріальних допомог для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань було закріплене у пп. 3 п. 4 Постанови № 988, а порядок реалізації такого права - у п. 13 розділу ІІ Порядку № 260. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що судова практика Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України», «Будченко проти України», «Бурдов проти росії» не підлягала врахуванню судом першої інстанції під час розгляду і вирішення цього спору, адже сформована за наслідками вирішення справ з іншим правовим регулюванням спірних правовідносин.
З цих підстав не підлягала врахуванню й позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 824/166/15-а, адже сформована за наслідками розгляду і вирішення спору щодо надання матеріальної допомоги, яка визначена на законодавчому рівні як обов`язкова щорічна виплати. 
  Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 23 травня 2022 року, та не можуть бути підставами для його скасування.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 6, 242, 268, 272, 287, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2022 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                      А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Н.В. Безименна     

                                                                                                    С.Б. Шелест