Постанова
Іменем України                            
            
04 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 760/3585/20
провадження № 61-7026св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Болотова Є. В.,                Рубан С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з 25 жовтня 2013 року                                          по 01 листопада 2019 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.
 
За час шлюбу, на підставі інвестиційного договору від 15 грудня 2016 року, сторонами за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 .
28 травня 2019 року державним реєстратором було зареєстровано право власності на квартиру за відповідачем.
 
Посилаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя та відповідач відмовляється поділити його в добровільному порядку, позивач просила визнати за сторонами право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року у складі судді Українця В. В. позов  ОСОБА_1 задоволено.
 
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_1  право власності на 
1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м.
 
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
 
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про поділ майна задоволено. У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею  76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м.
 
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана під час шлюбу сторін. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя. За таких обставин суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
 
Разом із тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що вирішуючи спір по суті, місцевий суд порушив норми процесуального права, зокрема без належних на те правових підстав розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
25 липня 2022 року ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року в указаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 57, 60, 61, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо спростування презумпції спільності майна подружжя щодо майна, яке було проінвестовано у шлюбі одним із подружжя за рахунок позичених коштів, при відсутності доказів отримання позичених коштів в інтересах сім`ї та відсутності доходів у іншого з подружжя на момент інвестування такого майна.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Власенко Ю. В., подала відзив на касаційну скаргу, в якому залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25 жовтня 2013 року зареєстрували шлюб.
 
03 вересня 2014 року було зареєстровано зміну прізвища відповідача з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». 11 вересня 2014 року було зареєстровано зміну прізвища позивачки із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_6 ».
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
 
15 грудня 2016 року між ОСОБА_2 (інвестор) та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Стіма Кепітал» укладений інвестиційний договір № Л2/К181/1.
 
Згідно з довідкою ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг»                                   від 19 грудня 2016 року ОСОБА_2 здійснив повну оплату згідно умов інвестиційного договору № Л2/К181/1 від 15 грудня 2016 року у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок АТ «Стіма Кепітал» у сумі 1 697 346,00 гривень.
 
У матеріалах справи міститься квитанція № 1-702К від 16 грудня 2016 року про сплату ОСОБА_2 інвестиційного внеску за житлове приміщення згідно інвестиційного договору № Л2/К181/1 від 15 грудня 2016 року у сумі 1 697 346,00 гривень.
 
28 травня 2019 року державним реєстратором зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу вказаного майна                   від 28 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіною Н. П.
 
Позивачка при реєстрації права власності на спірну квартиру та укладенні договору купівлі-продажу від 28 травня 2019 року склала відповідну заяву про згоду на придбання відповідачем квартири.
 
Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач посилався на те, що кошти на інвестування будівництва спірної квартири він отримав у борг від ОСОБА_8 , що підтверджується розпискою від 16 грудня 2016 року (а. с. 58), а позивачка грошей не давала.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
За статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
 
Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
 
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,  може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду                 від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18) та постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20 (провадження № 61-990св22).
 
Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
За вимогами статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені положення закону, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про поділ спільного майна подружжя в рівних частинах, з огляду на те, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з позивачем, за згодою останньої. При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а саме лише посилання відповідача на те, що кошти на інвестування будівництва спірної квартири він отримав у борг, не доводить, що квартира не є спільним майном подружжя.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 57, 60, 61, 65, 70, 71 СК України щодо спростування презумпції спільності майна подружжя щодо майна, проінвестованого у шлюбі одним із подружжя за рахунок позичених коштів, за відсутності доказів отримання позичених коштів в інтересах сім`ї та відсутності доходів у іншого з подружжя на момент інвестування такого майна, не заслуговують на увагу.
 
Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу, покладається на особу, яка ініціює таке питання. Водночас належних та допустимих доказів на спростування вказаної презумпції відповідачем під час вирішення спору не надано,  а саме лише посилання на те, що кошти на інвестування будівництва спірної квартири він отримав у борг, не доводить, що квартира не є спільним майном подружжя.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що спірне майно не є спільним майном подружжя.
 
Колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат
                                                                
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                         В. В. Сердюк
 
С. Ю. Мартєв
 
І. М. Фаловська