П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/1422/22	

Головуючий І інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,         
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 19.07.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, - 
В С Т А Н О В И В:
01.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до УДМС України в Миколаївській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про заборону в`їзду в Україну від 08.10.2021р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення УДМС України в Миколаївській області, на думку представника позивача, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки у ньому відсутні конкретні факти, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 суспільно небезпечних діянь, а також відсутня достатня інформація про те, що його в`їзд та перебування в Україні становить загрозу національній безпеці або громадському порядку. Так, усі судимості позивача за вчинені ним кримінальні правопорушення є погашеними, а штрафи за вчинені адміністративні правопорушення, у тому числі, за порушення міграційного законодавства позивачем - сплачені. При цьому, у позові також наголошено й на тому, що позивач з 2015р. постійно працює в Україні у сфері будівництва та оздоблювальних робіт без оформлення трудового договору за наймом у приватних господарствах та є єдиним годувальником сім`ї.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 16.08.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин даної справи, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.07.2022р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
16.09.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
19.09.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Вірменія, що підтверджується його паспортом громадянина Вірменії НОМЕР_1 , виданим 19.05.2020р. 
Згідно з актом про фактичне проживання особи від 25.01.2022р., що виданий Головою ОСББ «Сонячний-К», позивач в період з 2010р. по 01.10.2021р. фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним проживали: ОСОБА_3 (цивільна дружина), ОСОБА_4 (син) і ОСОБА_5 (донька).
У період спільного проживання ОСОБА_3 з позивачем, вона народила ІНФОРМАЦІЯ_2 (дві) дитини:
- ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком якого є ОСОБА_7 (громадянство не зазначено), про що свідчить свідоцтво про народження від 19.05.2011р. серії НОМЕР_2 ;
- ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком якої є ОСОБА_8 (громадянин України), про що свідчить свідоцтво про народження від 27.11.2012р. серії НОМЕР_3 .
Тобто, позивач не є рідним батьком неповнолітніх дітей його теперішньої цивільної дружини: ОСОБА_6 і ОСОБА_5 .
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 06.11.2019р. за №1968, виданого Коблівською сільською радою, а також акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 12.03.2020р. №11, складеного соціальним інспектором, з позивачем - ОСОБА_1 за вказаною адресою проживала ОСОБА_9 - матір його цивільної дружини.
У період з 2015р. по жовтень 2021р. позивач працював у сфері будівництва та оздоблювальних робіт без оформлення трудового договору за наймом у приватних господарствах, про що було складено акт від 22.01.2022р. 
Інформація про доходи та розмір сплачених податків на доходи з фізичних осіб за цей період відсутня.
Згідно з довідкою форми ОК-5 від 19.03.2021р., в період з січня 2004р. по грудень 2020р., та з червня 2020р. по грудень 2020р. цивільна дружина позивача - ОСОБА_3 отримувала виплати у сумі - до 5000 грн. від Управління соціального захисту населення Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, 
Відомості про доходи, які одержала ОСОБА_3 в період з 2021р. по 2022р. відсутні.
Позивач за період перебування в Україні двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів:
- 08.10.2014р. - за ч.1 ст.121 КК України, від відбування покарання за яке останній був умовно-достроково звільнений (ухвала Новобузького районного суду Миколаївської області від 17.12.2015р.);
- 07.04.2017р. - за ч.4 ст.296 КК України, від відбування покарання за яке, як зазначає позивач у позовній заяві, його звільнено за ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 27.11.2019р., у зв`язку із закінченням іспитового строку.
Також, встановлено три факти притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
26.07.2016р. позивача притягнуто Березанським сектором УДМС в Миколаївській області до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП за фактом його перебування на території України з порушенням вимог законодавства, а саме: з 05.05.2009р. останній ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, про що складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР ММК №041921. 
Згідно з поясненнями позивача, що зазначені в цьому протоколі, з ним він був згідний.
За вказане правопорушення на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. (з урахуванням вимог ч.2 ст.308 КУпАП - 1020 грн.), що підтверджується постановою відповідача від 26.07.2016р. серії ПН ММК №041921.
У зв`язку з тим, що позивач добровільне не заплатив зазначений штраф, на підставі постанови відповідача серії ПН ММК №041921, начальником Березанського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області 02.09.2016р. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення на користь держави штрафу у розмірі - 1020 грн.
05.01.2022р. ОСОБА_1 сплатив штраф у розмірі - 1372 грн. за виконавчим провадженням 59810632, що підтверджується банківською квитанцією від 05.01.2022р. №0.0.24054186161.
Цього ж дня, начальником Березанського районного ВДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №59810632 з примусового виконання постанови №041921, виданої 26.07.2016р., про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в сумі 1020 грн.
22.05.2017р. позивача притягнуто УПП м.Миколаєва до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом), та було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі - 510 грн., що підтверджується постановою від 22.05.2017р. серії БР №457700 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Адміністративний штрафу за порушення правил дорожнього руху, як зазначає позивач у позовній заяві, сплачено ним двічі, що підтверджується банківськими квитанціями від 08.04.2019р. №55 на суму - 510 грн. та від 13.01.2022р. №3221038593 на суму - 1372     грн. 
Згідно з інформацією, наведеною в листі Березанського відділу Державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області від 12.01.2021р. за №207/20.12-39, виконавче провадження №55598965 по стягненню вищезазначеного штрафу було завершено 04.07.2019р. на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».
14.09.2021р. ОСОБА_1 було притягнуто Березанським сектором УДМС в Миколаївській області до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні та транзитного проїзду через територію України) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі - 1700 грн., який, згідно з листом відповідача від 18.01.2022р. №4801.6-308/48.2-22, сплачений - 14.09.2021р.
У листі відділення поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області від 31.01.2022р. № 06-Аз/58-2022 зазначено, що в ході проведення звірки з ІТС ІПНП встановлено, що 14.09.2021р. надійшов рапорт старшого оперуповноваженого сектору карного пошуку відділення поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області лейтенанта поліції Авдєєнко   О.С. про те, що ним під час проведення оперативно-профілактичного відпрацювання території Коблівської ОТГ під умовною назвою «Мігрант», виявлено позивача - ОСОБА_1 , 1975р.н., який незаконно перебуває на території України.
Дане повідомлення зареєстровано до ІП «Єдиний облік» ІТС ІПНП ВП №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області від 14.09.2021р. за №3763.
Також, 14.09.2021р. за вих.№6399/58-2021 року старшим оперуповноваженим сектору карного пошуку відділенням поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 було направлено повідомлення завідуючій Березанського РС УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_11 з метою вжиття заходів до іноземця-порушника ОСОБА_1 , згідно з діючим законодавством.
14.09.2021р. відповідачем прийнято рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яке він виконав 01.10.2021р., виїхавши за межі території України, що підтверджується листом відповідача від 18.01.2022р. №4801.6-308/48.2-22. 
Будь-яка інформація про оскарження позивачем рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни - відсутня.
22.09.2021р. відділення поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області надіслало до УДМС України в Миколаївській області подання від 20.09.2021р. №6524/58-2021 щодо вжиття відповідних заходів реагування: прийняти рішення про заборону в`їзду на територію України на 3 (три) роки позивачу на підставі ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013р. за №1235.
Вказане подання обґрунтовано тим, що за час перебування в Україні ОСОБА_1 , зокрема, офіційно працевлаштованим не був, неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності, за не плату адміністративного штрафу за порушення правил дорожнього руху відповідні матеріали було направлено органу ДВС; веде аморальний спосіб життя, періодично вживає алкогольні напої.
08.10.2021р., на підставі даного подання відділення поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області 20.09.2021р. №6524/58-2021, відповідачем прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну, відповідно до якого, громадянину Вірменії - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонено в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки, до 08.10.2024р.
Зазначене рішення від 08.10.2021р. прийнято з підстав, передбачених абз.3,7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Не погоджуючись із правомірністю винесення вказаного вище рішення, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Статтею 29 Конституції України передбачено те, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. При цьому, ніхто не може заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.
Так, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VI визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI, іноземцем вважається особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
У силу вимог ч.3 ст.3 цього Закону, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватись Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Підстави ж для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну передбачено у ст.13 Закону №3773-VI, за правилами абз.2,3,7 ч.1 якої, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється відповідно: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або ж мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.
При цьому, за наявності підстав, зазначених в абз.2,7 і 8 ч.1 цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України.
Відповідно до п.1 «Положення про ДМС України» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №360), ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Як передбачено абз.1 п.7 Положення №360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.
Абзацом 1 п.3 «Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства» (затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013р. №1235), встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абз.2,3 та 7 ч.1 ст.13 Закону №3773-VI.
Отже, як вірно зазначено судом 1-ї інстанції, до повноважень відповідача належить прийняття рішень про заборону в`їзду в Україну особам за наявності підстав, зазначених в абз.2,3,7 ч.1 ст.13 Закону №3773-VI.
Разом із тим, відповідно до пп. «б» і «д» п.4 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:
- підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;
- за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.
Зокрема, після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п.4 вказаної Інструкції №1235, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), що передбачено абз.1 п.5 цієї Інструкції.
За правилами п.6 Інструкції №1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у п.5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до Інструкції.
Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що ДМС та її територіальні органи приймають рішення про заборону в`їзду в Україну особі у зазначених в абз.2,3,7 ч.1 ст.13 Закону №3773-VI випадках з власної ініціативи та (або) на підставі мотивованого звернення (довідки, рапорту), органу та підрозділу, визначеного у п.4 Інструкції №1235.
Як уже встановлено колегію суддів, рішення від 08.10.2021р. щодо заборони позивачу в`їзду в Україну було прийнято з підстав, передбачених абз.3,7 ч.1 ст.13 Закону №3373-VI, за ініціативою підрозділів кримінальної поліції - у зв`язку із встановленням підстав для заборони в`їзду в Україну під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, та з власної ініціативи - у зв`язку із тим, що під час попереднього перебування в Україні особою не було виконано рішення органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, що, у свою чергу, відповідає порядку прийняття рішень про заборону в`їзду в Україну осіб.
За визначенням, наведеним пп.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018р. №2469-VIII, громадською безпекою і порядком вважається захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав та свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз (пп.3 ч.1 ст.1 цього Закону).
Також, відповідно до пп.10 ч.1 ст.1 Закону №2469-VIII, національними інтересами України є життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток та безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Зокрема, положеннями ст.3 Закону №2469-VIII закріплено те, що державна політика у сферах національної безпеки та оборони спрямована на захист людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав та свобод, безпечних умов життєдіяльності, а також суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку.
За змістом ч.2 ст.12 цього Закону, до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, МВС України та ДМС України.
Також, Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності та надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин чи внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги (ч.4 ст.18 Закону №2469-VIII).
Згідно з положеннями ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань: 
- здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; 
- виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; 
- припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; 
- вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю і здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення та інші повноваження, встановленні цим законом.
Отже, з огляду викладені вище норми в їх сукупності, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або ж охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має, зокрема, і превентивний характер, який, на думку колегії суддів, не потребує обов`язкової наявності порушень закону особами, яким заборонено в`їзд.
Так, відділенням поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області, яке відноситься до підрозділів кримінальної поліції, надіслано відповідачу подання від 20.09.2021р. за №6524/58-2021 про вжиття відповідних заходів реагування: прийняти рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України на 3 (три) роки на підставі ст.13 Закону №3373-VI та Інструкції №1235. 
Як вже зазначалося вище, вказане подання мотивоване тим, що ОСОБА_1 за час перебування на території України офіційно працевлаштованим не був, неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності - за несплату адміністративного штрафу за порушення правил дорожнього руху, відповідні матеріали було направлено органу ДВС, веде аморальний спосіб життя, періодично вживає алкогольні напої.
Досліджуючи зазначені у поданні обставини, які, серед іншого, фактично стали підставою для винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач за період перебування в Україні у період з 2010р. по 01.10.2021р. неодноразово був притягнутий до адміністративної та кримінальної відповідальності, про що, зокрема, він і сам зазначив і в позовній заяві.
Матеріали справи свідчать про те, що позивач двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів.
Так, 20.03.2015р. за вироком Березанського районного суду Миколаївської області у справі №469/1448/14-к ОСОБА_1 було засуджено за ч.1 ст.121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння,         чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або ж його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або ж інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя
Як вбачається зі змісту загаданого вироку, 15.09.2014р. позивач розпочав розмову з особою (потерпілим) про невиплачені йому грошові кошти останнім за виконану роботу в сумі 2000 грн., яка в подальшому переросла в сварку та бійку.
У ході бійки позивач умисно, протиправно, переслідуючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень позивач усвідомлюючи, що його дії є незаконними і протиправними, завдав металевим предметом, ззовні схожим на ніж, один удар в область грудної клітини та один удар в область живота потерпілого.
Своїми діями позивач заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючої рани грудної клітини зліва з пошкодженням діафрагми, пошкодженням селезінки, переміщенням органів черевної порожнини (селезінка, селезінковий кут ободової кишки, частина великого сальника) в грудну порожнину, що ускладнилися кровотечою, непроникаючої рани грудної клітини зліва, які за своїм ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.
Доведеність згаданих вище обставин підтверджена також й Апеляційним судом Миколаївської області під час апеляційного перегляду вказаної справи (ухвала від 21.07.2015р. у справі №469/1448/14-к).
У подальшому, вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 21.11.2017р. у справі №469/662/17 позивача було засуджено за ч.4 ст.296 КК України - хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.
Дослідивши вказаний вирок, колегією суддів встановлено, що 03.11.2017р. між начальником Березанського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Чобану Д.Г. та обвинуваченим (позивачем) укладено та підписано угоду про визнання винуватості, згідно з якою позивач повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненому злочині та зобов`язався беззастережно визнати у судовому провадженні обвинувачення в обсязі висунутого обвинувачення.
На підставі укладеної сторонами угоди, суд визнав позивача винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України (хуліганстві), тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, а саме у тому, що 07.04.2017р., розуміючи, що знаходиться в громадському місці, вхід до якого здійснюється вільно, грубо порушуючи громадський порядок та спокій громадян, демонструючи зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, проявляючи особливу зухвалість, що виразилося у нецензурних висловах на адресу оточуючих та ігноруванні законних вимог працівників ринку припинити свої протиправні дії, вчинив сварку з власником магазину, що в подальшому переросла в бійку, в ході якої наніс один удар кулаком правої руки в обличчя та один удар правою ногою по гомілці правої ноги останнього, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді саден в області правої акулової дуги та правої гомілки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, перебуваючи біля входу до цього магазину, позивач продовжуючи ігнорувати зауваження та прохання оточуючих припинити протиправні дії, дістав з кишені своєї куртки металевий ніж та демонструючи його оточуючим, тим самим створюючи реальну загрозу для життя та здоров`я громадян, почав погрожувати його застосуванням відносно потерпілого, в результаті чого змусив реалізатора магазину зачинити магазин на проміжок часу 10-15 хвилин, чим тимчасово припинив нормальну діяльність магазину.
Отже, у матеріалах справи наявні достатні докази (ч.4 ст.78 КАС України) того, що позивач ОСОБА_1 , проживаючи на території України, неодноразово вчиняв дії направленні проти життя та здоров`я людини, а також проти громадського порядку та моральності.
На переконання колегії суддів, основоположною обставиною, у даному випадку, є повне та беззастережне визнання позивачем своєї винуватості у вчиненому злочині, а отже останнім по суті погоджено встановлений судом факт вчинення ним кримінального правопорушення за ч.4 ст.296 КК України, а також встановлення Апеляційним судом Миколаївської області обставин справи №469/1448/14-к , що безумовно підтверджує обґрунтованість подання від 20.09.2021р. відділення поліції №8 Миколаївського РУП ГУ НП в Миколаївській області в частині зазначення наявності неодноразового, грубого та свідомого порушення позивачем законодавства України.
Окрім іншого, матеріалами даної справи підтверджуються і факти вчинення позивачем трьох адміністративних правопорушень, за які він був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Так, 26.07.2016р. Березанським районним сектором УДМС України в Миколаївській області позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП, т.б. порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України.
А 22.05.2017р. Управліненям ПП м.Миколаєва позивач, за вчинення адміністративного порушення, встановленого ч.2 ст.126 КУпАП, т.б. за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, також був притягнутий до адміністративної відповідальності.
14.09.2021р. Березанським районним сектором УДМС України в Миколаївській області за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП - порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України.
Таким чином, наведені обставини повністю підтверджують висновки суду першої інстанції  про те, що ОСОБА_1 систематично порушував законодавство України, за що притягався до відповідної юридичної відповідальності, в тому числі, до кримінальної відповідальності за вчинення умисних тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, а також проти громадського порядку та моральності.
Варто зазначити також і про те, що Національна поліція України захищає людей не тільки від насильницьких, грабіжних або ж шкідливих актів, але й сприяє дотриманню усіх заборон, які встановлені законодавством України. До того ж, важлива значуща роль у належному забезпеченні громадського порядку та безпеки віднесена саме превентивним заходам.
За таких умов, оскаржуване рішення про заборону в`їзду позивача в Україну є обґрунтованим, оскільки його було прийнято на підставі належно підготовленого та поданого компетентним органом подання, зміст якого щодо наявності винних дій позивача підтверджується встановленими в ході розгляду даної справи обставинами.
Відхиляючи доводи позивача про те, що всі правопорушення були обумовлені лише поганим ставленням до нього оточуючих, суд першої інстанції цілком доцільно зауважив про те, що КК України не передбачено такої обставини, що виключає кримінальну протиправність діяння, як зневага та нелюдяне ставлення оточуючих до суб`єкта кримінального правопорушення.
При цьому, позивачем не подано судам обох інстанцій жодного доказу, який підтверджував би зазначені ним твердження.
У той же час, доводи апелянта, зокрема, фактично зводяться лише тільки до посилань на факт «погашення судимості» за вказаними вище кримінальними провадженнями, проте вказане, за встановлених в ході розгляду даної справи обставин, не спростовує наявну загрозу в діях ОСОБА_1 щодо здоров`я, прав та законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, а отже і наявності підстав для скасування рішення про заборону в`їзду на територію України.
Що ж стосується питання щодо врахування доводів позивача про наявність у нього сім`ї, то судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що факт укладення шлюбу та (або) народження дитини на території України не є тотожнім легалізації іноземця або особи без громадянства на території України, та не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях. При цьому, чинним законодавством не передбачено виключень з загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.
Крім того, колегія суддів зазначає, що вказані факти можуть бути підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть самі по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо дотримання законодавства України, оформлення ним права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), ці права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства та (або) порушення цією особою чинного законодавства України.
Одночасно також необхідно звернути увагу й на те, що подібні правові висновки з цих спірних питань вже були неодноразово викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18.03.2021р. у справі №522/14416/18, від 13.10.2021р. у справі №263/14519/20, від 12.08.2020р. у справі №755/14023/17, від 10.10.2019р. у справі №2340/2910/18, а також від 23.01.2020р. у справі №343/2242/16.
Окрім того, матеріалами справи підтверджується той факт, з 2010р. по 01.10.2021р. ОСОБА_1 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На момент прийняття оскаржуваного рішення він проживав разом із своєю цивільною дружиною та з її двома малолітніми дітьми. 
Діти, як уже встановлено колегією суддів, не є спільними.
У період з червня 2020р. по грудень 2020р. цивільна дружина позивача отримувала щомісячно від Управління соціального захисту населення Березанської РДА Миколаївської області виплати в розмірі, що не перевищували - 5000 грн.
У той же час, у матеріалах справи нема жодної інформації про розмір доходів позивача. Згідно з його тверджень, що зазначені в позовній заяві, він з 2015р. працював у сфері будівництва та оздоблювальних робіт без оформлення трудового договору за наймом у приватних господарствах. Однак, про розмір доходів, які він отримував від такої роботи, у позовній заяві нічого не зазначив.
Відтак, у матеріалах справи відсутні будь-які дані, а позивачем не надано жодних доказів про доходи, отриманні ним та (або) його цивільною дружиною у період з 2021р. по 2022р. За таких обставин встановити факт, хто і в яких мірах дійсно приносить дохід у сім`ю ОСОБА_1 , не видається за можливе.
Жодного спростування вищевказаних висновків позивачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача. 
Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж  Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.         В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено:20.12.2022р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова 

                                                                                                                    В.О. Скрипченко