ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7036/22 Справа № 415/2637/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Луньова Д.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Максюти Ж.І.
суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря Драгомерецька А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 22 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю.
В обґрунтування позовних вимог вона посилається на те, що 20 грудня 1993 року Лисичанським міськвиконкомом було передано на праві спільної власності однокімнатну квартиру її бабусі  ОСОБА_2 та її чоловіку  ОСОБА_3 у рівних частках, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.12.1993 року, видане Лисичанським міськвиконкомом, згідно рішення №516 від 17.12.1993 року та зареєстрованого Лисичанським малим підприємством «Інвентаризатор» 20.01.1994 року, за реєстровим №823, книга 27.
ІНФОРМАЦІЯ_1 бабуся ОСОБА_2 померла, але ще 13.11.2002 року остання залишила заповіт на ім`я позивачки – ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному округу, який зареєстрований в реєстрі за №4994.
24.04.2009 р. позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .
Починаючи з червня 2009 року, позивачка добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном. 04 серпня 2004 року вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .
У ОСОБА_3 немає родичів, дітей та з 2004 року не з`явилися ніякі спадкоємці, які б бажали вступити у спадщину на нерухоме майно, яке йому належало, тобто Ѕ частка вказаної квартири.
На даний час у позивачки відсутнє право на частку квартири ОСОБА_3 , тому вона вважає, що право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає у неї за набувальною давністю, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, яка раніше належала ОСОБА_3 , розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 22 вересня 2021 року 
позовні вимоги ОСОБА_1 до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю задоволені.
Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на Ѕ частину квартири, загальною площею 39,2 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 1993 року, видане Лисичанським міськвиконкомом.

В апеляційній скарзі Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області просить рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.12.1993 року (а.с.7), що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_3 .
З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.05.2003 р. (а.с.10), свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.05.2004 р. (а.с.11), що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.04.2019 р. (а.с.8) встановлено, що спадкоємицею після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 Ѕ частки квартири номер АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .
З договору про надання населенню послуг з газопостачання від 13.07.2009 р. (а.с.13-14), договору по обслуговуванню та ремонту квартири індивідуального власника в будинку державного або громадського житлового фонду від 15.07.2009 р. (а.с.15-17), типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 07.2012 р. (а.с.19-20), договору про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення від 24.01.2013 р.(а.с.21-22); типового договору про надання послуг з поводження з побутовими відходами (а.с.26-27); договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії від 12.08.2020 р. (а.с.28-30), що вони укладенні ОСОБА_1 з приводу надання комунальних послуг в спірну квартиру.
З виписки з особового рахунку НОМЕР_3 квартиронаймача по КП ЛЖЕК № 5 за адресою: АДРЕСА_1 , власник  ОСОБА_1 (а.с.33-38), що ОСОБА_1 регулярно сплачує комунальні платежі за обслуговування спірної квартири.
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що в реєстрі відсутні відомості щодо наявності спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з 2009 р. позивачка проживає у вказаній квартири з законних підстав, безперервно, протягом тривалого часу, більше 10 років, відкрито володіє цілою квартирою, добросовісно здійснює всі обов`язки по її утриманню, тому позивач має право вимагати визнання за нею права власності за набувальною давністю в порядку, передбаченому статтею 344 ЦК України на Ѕ частку даної квартири.
Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місце знаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником Ѕ частини квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_3 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , добросовісним. Смерть ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останнього, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.
Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.
За таких обставин,враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, а рішення суду скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області – задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 22 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Ж.І. Максюта 

Судді:                                            О.В. Свистунова
                                               
М.М. Пищида