ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 жовтня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/22141/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,  
за участю секретаря судового засідання СоловейЛ.О. 
за участю представників: позивача – Сліпець С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2022 ( суддя першої інстанції Дєєв М.В.) в адміністративній справі №160/22141/21 за позовом  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області   до   ОСОБА_1  про стягнення податкового боргу,- 
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 244160,41 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в інтегрованих картках платника податків обліковується податковий борг в загальній сумі 244160,41 грн., який виник внаслідок несплати грошових зобов`язань нарахований контролюючим органом самостійно. Відповідач в добровільному порядку не погашає податковий борг. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути наявний у відповідача податковий борг. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2022 адміністративний позов Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету податковий борг у розмірі 244160,41 грн. (двісті сорок чотири тисячі сто шістдесят гривень сорок одну копійку).
Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
          В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що у рішенні суду першої інстанції не зазначене за яким саме податком стягується заборгованість з ОСОБА_1 . Таким чином, невідома природа податкового боргу, лише з даних облікових карток можна дізнатися про який саме податок йдеться. Взагалі матеріали справи не містять розрахунку податкового боргу. Рішення судом першої інстанції прийняте лише по матеріалах, наданих позивачем, що призвело до одностороннього розгляду справи. Так згідно розрахунку виникнення податкового боргу, штрафних санкцій та пені (аркуш справи № 6), зазначено податковий борг за ФОП ОСОБА_1 , хоча позов пред`явлений до фізичної особи. Слід звернути увагу суду на той факт, що апелянт ОСОБА_1 взагалі не було зареєстрована як фізична особа-підприємець. Крім того, позивачем надано копії податкових повідомлень-рішень із відмитками на конвертах про повернення, що підтверджує, що апелянт їх не отримував, тому про них не знав та оскаржити їх у встановленому законом порядку не міг, незважаючи на те, що апелянт мешкає за місцем реєстрації. Також апелянтом зазначено, що договір оренди земельної ділянки, розташованої адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,3747 га, було укладено 02.02.2005 року між Новомосковською міською радою та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Відповідно п.8 вищезазначеного Договору, він укладався на термін 5 (п`ять) років, тобто до 02.02.2010 року. Автоматична пролонгація договору не передбачена його умовами. Тобто дія Договору вже скінчилась ще 12 років тому. Земельною ділянкою апелянт не користувався, господарської діяльності не вів, оскільки взагалі не є суб`єктом господарської діяльності. Згідно п. 21 Договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Підписання актів прийому-передачі земельної ділянки під час повернення орендодавцю не передбачено умовами договору. Таким чином, користування земельною ділянкою припинилося ще 02.02.2010 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів пролонгації договору оренди від 02.02.2005 року, та оскільки не доведено факт використання позивачем земельної ділянки площею 0,03747 га протягом 2017-2020 років. Таким чином, можна дійти висновку про відсутність у апелянта обов`язку по сплаті орендної плати на підставі договору від 02.02.2005, оскільки у останнього відсутнє право орендаря та, крім того, договір оренди на дату винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції був припиненим в силу положень ст. 31 Закону України «Про оренду землі».
В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники судового процесу, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що  не перешкоджає розгляду справи без участі останніх.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 як платник податків фізична особа перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області. 
В інтегрованих картках платника податків ОСОБА_1 обліковується податковий борг в сумі 244   160,41 грн., який виник, у зв`язку з нарахуванням орендної плати з фізичних осіб. 
Відповідач у добровільному порядку не погашає вищевказаний податковий борг, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   у матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем податкового боргу, який в свою чергу підтверджується наявними у справі доказами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною 2   статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Так, відповідно до пп.   16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі   ПК України), платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до пп.   20.1.34   п.   20.1   ст.   20 ПК України, податкові органи наділені повноваженнями звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Згідно п.   95.1   ст.   95 Податкового кодексу України   контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Відповідно до пп.   14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України     податковий борг   це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному   ПК України.
Пунктом   57.3 статті 57 ПК України   встановлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту   54.3 статті 54   цього   Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Відповідно до п.   58.1 ст. 58 ПК України   контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до   статті 54   цього Кодексу   (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до   розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.
Форма та порядок   надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Приписами ст. 58.3   ПК України визначено, що     податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42   цього Кодексу.
Відповідно до п.   42.2 ст. 42 ПК України   документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Позивачем до матеріалів справи було надано копії податкових повідомлень-рішень №416938-1301 від 30.06.2017 року, термін сплати 29.08.2017 року на суму 4843,88 грн., №254030-1321-0408 від 30.06.2018 року термін сплати 29.08.2018 року на суму 4843,88 грн., № 20458-5353-0408 від 12.12.2018 року термін сплати 30.04.2019 року на суму 118   514,99 грн., №68683-5353-0408 від 30.08.2019 року термін сплати 29.10.2019 року на суму 57   978,83 грн., №1563123-5340-0408 від 08.04.2020 року термін сплати 04.10.2020 року на суму 57   978,83 грн., які були направлені відповідачу засобом поштового зв`язку за податковою адресою. 
В подальшому, поштові відправлення із вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями повернулися до позивача з відміткою “за закінченням встановленого строку зберігання”.
Колегія суддів бере до уваги, що Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 по справі №820/1864/17 висловлено позицію, відповідно до якої, за правилами п.42.2 ст.42 ПК України   документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто врученими платнику податків або його представнику. При цьому, добросовісний платник зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі невиконання нього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах міститься в постановах Верховного Суду, зокрема, у справах 
№ 639/4278/16-а, № 222/1402/16-а, № 813/1517/16, № 520/3945/19, № 140/30/20.
          Тобто, доводи апеляційної скарги в частині неузгодженості податкових повідомлень-рішень, копії яких містяться в матеріалах справи, є безпідставними, адже ці рішення вручені відповідачу належним чином у відповідності до вимог п.42.2 ст.42 ПК України, а в матеріалах справи відсутні докази оскарження таких податкових повідомлень-рішень в адміністративному або судовому порядку.
          В свою чергу, саме відповідач, як добросовісний платник зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, а тому в даному випадку він не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для нього наслідків.
          Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 квітня 2019 року у справі №813/2092/15, оскільки вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, предметом доказування у даній справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених   Податковим кодексом України, тощо. При цьому питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань не охоплюється предметом даного позову, оскільки податкове повідомлення-рішення суб`єкта владних повноважень, згідно з яким відповідні зобов`язання визначено, не є предметом дослідження у справі.
          Відповідно до п.59.1 ст.59 ПК України   у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
          Згідно з п.   59.5 ст. 59 ПК України   у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
          У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
          Системний аналіз зазначених положень зумовив висновок про те, що несплата платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки є підставою для формування податковим органом та надіслання податкової вимоги. Податковий борг може бути стягнутий у судовому порядку за зверненням податкового органу. Стягнення податкового боргу у судовому порядку передбачає, що податковим органом виконано законодавчі приписи щодо порядку формування та направлення вимоги про стягнення податкового боргу.
          Колегією суддів встановлено, що з метою виконання приписів   ПК України   позивач надіслав рекомендованим листом з повідомленням податкову вимогу форми "Ф" від 21.09.2016 №542-17 на адресу місцезнаходження відповідача, однак поштове відправлення із цією вимогою було повернуто позивачеві за закінченням терміну зберігання.
          В свою чергу, доказів оскарження або відкликання даної податкової вимоги матеріали справи не містять.
          Порядок надсилання (вручення) контролюючими органами податкових вимог платникам податків регулюється   Порядком направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженим   наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року №610.
          Пунктом 6 розділу IV зазначеного Порядку встановлено, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
          Отже, керуючись вищевикладеним, беручи до уваги висновки   Верховного Суду у постанові від 09.10.2018 по справі №820/1864/17, колегія суддів робить висновок про належне вручення відповідачу податкової вимоги форми "Ф" від 21.09.2016 №542-17.
Враховуючи зазначену норму ПК України колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо неотримання вимоги.
З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що, податкові повідомлення  рішення №416938-1301 від 30.06.2017 року, термін сплати 29.08.2017 року на суму 4843,88 грн., №254030-1321-0408 від 30.06.2018 року термін сплати 29.08.2018 року на суму 4843,88 грн., № 20458-5353-0408 від 12.12.2018 року термін сплати 30.04.2019 року на суму 118   514,99 грн., №68683-5353-0408 від 30.08.2019 року термін сплати 29.10.2019 року на суму 57   978,83 грн., №1563123-5340-0408 від 08.04.2020 року термін сплати 04.10.2020 року на суму 57   978,83 грн були направлені на податкову адресу відповідача, доказів оскарження таких суду не подано, таким чином сума податкового зобов`язання визначена в податкових повідомленнях  рішеннях, є узгодженою та у встановлений законом строк відповідачем не сплачена.
Щодо доводів відповідача про те, що податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення без врахування фактичних обставин у справі, оскільки у позивача відсутнє право орендаря та, крім того, договір оренди на дату винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції був припиненим в силу положень ст. 31 Закону України «Про оренду землі», колегія суддів зазначає, що такі доводи можливо покласти при вирішення спору про оскарження таких рішень та надання оцінки доказам поданих відповідачем.
Проте, правомірність прийняття податкових повідомлень-рішень не є предметом спору у цій справі, доказів їх оскарження суду не подав.
З урахуванням викладеного колегія суддів  дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення   Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2022  в адміністративній справі №160/22141/21 залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва