ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2022 року 
м. Київ
справа № 520/5680/2020
адміністративне провадження № К/990/11249/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Харківської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 (суддя - Заічко О. В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 (колегія суддів у складі: Рєзнікової С. С., Бегунца А. О., Мельнікової Л. В.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, прокуратури Харківської області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: 
- визнати протиправними дії та скасувати рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 № 282 про неуспішне проходження заступником начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки;
- визнати протиправними дії та скасувати наказ прокурора Харківської області від 30.04.2020 № 855к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області та органів прокуратури Харківської області відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» на підставі рішення Другої кадрової комісії з 05.05.2020;
- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури Харківської області та на посаді заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області або на рівнозначній посаді з 05.05.2020;
- стягнути з прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2020 по день поновлення на посаді в органах прокуратури Харківської області;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 новий час (дату) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності на навички з використанням комп`ютерної техніки. 
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що не погоджується з діями та рішенням щодо неуспішного проходження нею атестації та недопущенням до етапу проходження співбесіди, що призвело до її звільнення з посади заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області та органів прокуратури Харківської області відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Вважає, що при проведенні іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки було порушено ряд вимог чинного законодавства, погіршення її стану здоров`я, що призвело до проведення необ`єктивної оцінки. Також, позивачка вважає, що при проведенні іспиту її права, визначені Законом України «Про прокуратуру» було зменшено в порівнянні з прокурорами Генеральної прокуратури. Отже, на її думку, оскаржуване рішення про неуспішне проходження нею атестації прийнято необґрунтовано та упереджено, а тому підлягає скасуванню. Крім того, позивачка вважає, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження нею атестації не може слугувати підставою для звільнення позивача, оскільки вказане не передбачено положеннями Закону України «Про прокуратуру».
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Протокольною ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 суд вирішив вважати належним відповідачем по даній справі, зокрема, Харківську обласну прокуратуру, оскільки відповідно до наказу Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» прокуратура Харківської області перейменована у Харківську обласну прокуратуру.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички ОСОБА_1 складено не успішно. За результатами анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки позивачем набрано 88 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту. У зв`язку з чим, Другою кадровою комісією прийнято рішення від 09.04.2020 № 282 про неуспішне проходження позивачкою атестації, яке стало підставою для прийняття прокуратурою Харківської області наказу від 30.04.2020 № 855к. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що моментом звільнення у даному конкретному випадку є виключно настання події зумовленої проходженням атестації, що узгоджується з положеннями пунктів 2, 3, підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». 
Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили, що наведені позивачкою доводи, як на підставу задоволення цього адміністративного позову, фактично свідчать про її незгоду із положеннями Закону № 113-ІХ, які, на її думку, порушують права та інтереси позивачки, що визначені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) та Конституцією України.
З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги про визнання дій відповідачів та скасування спірних рішення кадрової комісії та наказу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також суди дійшли висновку, що позовні вимоги про поновлення позивача в органах прокуратури та на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання Офісу Генерального прокурора призначити новий час (дату) складання іспиту, є похідними, а отже, також не підлягають задоволенню. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачами доведено, що у спірних правовідносинах вони діяли правомірно, у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій позивачка звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга позивачки подана на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, указує про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:
- частини другої статті 32 Конституції України, статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) у випадку подання прокурором заяви на ім`я Генерального прокурора про намір пройти атестацію за встановленою Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі - Порядок № 221) формою та за умов відсутності значення такої інформації для інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини; за відсутності визначеного саме Законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом, випадку; а також за умови невідворотності настання для позивача, у разі неподання заяви або подання заяви за іншою, ніж визначено Порядком № 221, формою, наслідку - звільнення з роботи;
- частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) у випадку звільнення прокурора з органу прокуратури без законної підстави за відсутності ознак ліквідації, реорганізації прокуратури або скорочення штатної чисельності, та за наявності самого лише факту перейменування органу прокуратури (без зміни ідентифікаційного коду юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців та громадських формувань); 
- статей 11, 16, абзаців 1, 2 частини першої статті 41 Закону № 1697-VII у випадку визначення підстав та порядку звільнення керівником обласної прокуратури прокурора з адміністративної посади та їх співвідношення із гарантіями забезпечення незалежності прокурора;
- пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у випадку звільнення прокурора з посади за наслідками проведеної атестації на виконання Закону № 113-ІХ за відсутності факту ліквідації чи реорганізації органу прокуратури чи скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури з точки зору гарантії захисту від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України), забезпечення права на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується (стаття 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року), а також принципу юридичної визначеності, що є складовою принципу верховенства права (стаття 6 КАС України).
Також позивачка у касаційній скарзі покликається на те, що умови її підготовки до складання іспиту на знання законодавства та іспиту на загальні здібності були вочевидь та без жодних розумних сумнівів більш несприятливими та обтяжуючими в порівнянні з аналогічними умовами для працівників Генеральної прокуратури, хоча поєднання двох етапів атестації й було проведено на підставі пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 221. Крім того, скаржниця зазначає про те, що відповідно до протоколу № 5 засідання кадрової комісії затверджено список осіб з числа прокурорів регіональних прокуратур, допущених до повторного тестування. Тобто, кадровою комісією призначено повторно проходження одним і тим самим прокурором одного з етапів атестації, а їй відмовлено у проходженні атестації, незважаючи на наявність незалежних від неї причин - погіршення стану здоров`я та несправна робота комп`ютерної техніки та програмного забезпечення. На думку скаржниці, це є проявом дискримінації щодо неї за ознакою місця прокурора в системі прокуратури України.
Окрім цього, на думку позивачки, судами попередніх інстанцій в порушення норм статей 6, 7, 242 КАС України безпідставно не застосовано частину другу статті 32, частину шосту статті 43 Конституції України, статтю 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод до спірних правовідносин, що виникли між Генеральним прокурором та позивачкою з приводу подання останньою заяви про намір пройти атестацію за встановленою Порядком № 221 формою, за умови відсутності значення такої інформації для інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини; за відсутності визначеного саме Законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом, випадку; а також за умови невідворотності настання для позивача, у разі неподання заяви або подання заяви за іншою, ніж визначено Порядком № 221, формою, наслідку - звільнення з роботи, що обмежує права позивачки на працю та становить втручання у право позивачки на повагу до приватного і сімейного життя.
Також скаржниця вважає, що у порушення статей 6, 7, 9 КАС України суди попередніх інстанцій обмежились кваліфікацією дій, що їх мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та умов продовження служби шляхом успішного проходження атестації, відповідно до самого лише Порядку № 221, не дослідивши належним чином, чи відповідає зазначений нормативно-правовий акт Конституції України, Закону №    113-ІХ, Конвенції з прав людини та основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України. За наявності, на її думку, суперечності Порядку № 221 Конституції України, суди знехтували правилом частини четвертої статті 9 КАС України щодо необхідності утриматися від застосування Порядку №    221 та застосувати в такому разі норми Конституції України як норми прямої дії. Крім того, позивачка покликається на те, що передбачена Додатком 2 до Порядку № 221 форма заяви порушує її право на працю, передбачене статтею 43 Конституції, статтями 4-7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, оскільки позивачка фактично було поставлена перед вибором з числа двох можливих варіантів поведінки, кожен з яких порушував її права.
Крім того, на думку позивачки, суди попередніх інстанцій у порушення статей 6, 7 КАС України неправильно застосували до спірних правовідносин норму частини першої статті 235 КЗпП України шляхом її неправильного тлумачення, безпідставно залишили поза увагою обставину, що ні ліквідації, ні реорганізації, ні скорочення посади, яку вона обіймала до звільнення, не відбувалось. При цьому, неправильне тлумачення частини першої статті 235 КЗпП України, на її думку, полягає у необґрунтованому розмежуванні поняття «попередньої роботи» у залежності від обставин перейменування органу прокуратури та за відсутності ліквідації, реорганізації або скорочення штатної чисельності.
Наголошує на тому, що враховуючи відсутність таких фактичних обставин, як ліквідація, реорганізація прокуратури Харківської області, скорочення посади заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області, допустивши при цьому процесуальної правонаступництво Харківської обласної прокуратури після прокуратури Харківської області, суди попередніх інстанцій, на її думку, незаконного відхилили її аргументи щодо необхідності поновлення її на посаді заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи Харківської обласної прокуратури, залишивши поза увагою, що ця вимога адміністративного позову була звернена до суб`єкта владних повноважень - саме Харківської обласної прокуратури. Позивачка вважає, що саме лише перейменування органу прокуратури не може стати на заваді ефективності відновлення порушеного права позивачки на працю. 
Отже, скаржниця вважає, що суди попередніх інстанцій в порушення статті 242 КАС України не застосували до спірних правовідносин положення спеціального законодавства про порядок поновлення незаконно звільненого прокурора, та не взяли до уваги, що поняття «попередньої роботи», що вживається у диспозиції частини першої статті 235 КЗпП України, не ставиться законодавцем у залежність від обставини перейменування органу прокуратури.
Також зазначає, що судами попередніх інстанцій не застосовано до спірних правовідносин норми статті 11, частин першої, другої, третьої статті 16, абзаців 1, 2 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», залишивши поза увагою, що для керівника обласної прокуратури повноваження щодо звільнення прокурора з посади обмежується порядком, встановленим тільки лише Законом України «Про прокуратуру»; не взяли до уваги, що посада заступника керівника підрозділу регіональної прокуратури є адміністративною посадою відповідно до пункту 10 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру», що обумовлює особливу правову регламентацію процедури (суб`єкта, підстав тощо) звільнення прокурора саме з адміністративної посади. Зазначає, що за змістом абзаців 1, 2 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» рішення кадрової комісії не відноситься до переліку підстав звільнення заступника керівника підрозділу регіональної прокуратури з займаної адміністративної посади. Отже, на думку скаржниці, прокурор Харківської області, приймаючи оскаржуваний наказ, не мав повноважень, визначених статтею 11 Закону України «Про прокуратуру» для звільнення позивачки з посади та органів прокуратури Харківської області.
Крім того, скаржниця вважає необґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, що юридичним фактом, що зумовив звільнення позивачки на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є не завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором. На думку позивачки, саме лише рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, за відсутності факту ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення частини кількості прокурорів органу прокуратури, не може бути самостійною підставою для звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Позивачка вважає, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру», оскільки, на її думку, має місце порушення принципу юридичної визначеності щодо підстави звільнення, який є однією із складових принципу верховенства права.
Також позивачка вважає, що усупереч статті 9 КАС України судами попередніх інстанцій не надано жодної мотивованої оцінки її аргументам про погіршення стану на дату фактичного складання нею іспитів (03.03.2020) умов атестації, введених в дію на підставі наказу Генерального прокурора від 04.02.2020 № 65, в порівнянні з тими, що існували станом на час подання нею заяви на ім`я Генерального прокурора про намір пройти атестацію (жовтень 2019 року).  
Позиція інших учасників справи
Офіс Генерального прокурора у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Рух касаційної скарги 
10.05.2022 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2022 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 520/5680/2020.
Ухвалою Верховного Суду від 26.05.2022 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021.
Ухвалою Верховного Суду від 27.09.2022 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
ОСОБА_1 як заступник начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області, проходила атестацію на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та наказу Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221.
За результатами складання другого етапу - іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки, Другою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур 09.04.2020 прийнято рішення № 282 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації та недопущення до етапу проходження співбесіди.
11.03.2020 року позивач засобами електронного зв`язку подала заяву до Голови Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур (у зв`язку зі звільненням Голови Другої кадрової комісії та затвердженням графіків складання іспитів Головою Першої кадрової комісії) про надання можливості в іншій час та іншу дату пройти другий етап у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки, яку розглянуто не було.
30.04.2020 наказом прокурора Харківської області № 855к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області та з органів прокуратури Харківської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 05.05.2020. Підстава: рішення кадрової комісії № 2.
Позивачка з наказом ознайомлена, копію наказу отримала 04.05.2020, про що свідчить її підпис на вказаному наказі.
У подальшому, позивачка зверталась до Офісу Генерального прокурора із запитом на отримання публічної інформації від 21.05.2020 стосовно надання певної інформації з питань проведення та проходження нею атестації, на який отримала відповідь від 01.06.2020 № 27/3-2535вих.20 з наданням документів на 35 аркушах, щодо іншої інформації надано відповідь про неможливість її надання.
Не погодившись з вказаними діями та рішенням (наказом), позивачка задля захисту своїх прав та інтересів звернулась до суду з цим позовом. 
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права та акти їхнього застосування.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).
Статтею 4 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина третя статті 16 Закону № 1697-VII передбачає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (частина третя статті 16 із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019). Попередня редакція містила вказівку, що в порядку, передбачених «цим Законом».  
Пункт 2 частини другої статті 41 Закону № 1697-VII передбачає, що повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо. 
Законом України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), який діє з 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №    1697-VII були внесені зміни.
Статтею 14 Закону № 1697-VII у зв`язку із внесенням до неї змін Законом № 113-ІХ передбачено скорочення кількості прокурорів органів прокуратури. Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність працівників органів прокуратури становить не більше 15000 осіб, зокрема загальна чисельність прокурорів становить не більше 10000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами статті 14 Закону № 1697-VII кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону № 113-ІХ.
У тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».
Пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Пунктами 4-6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено, що день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України». Офіс Генерального прокурора є правонаступником Генеральної прокуратури України у міжвідомчих міжнародних договорах, укладених Генеральною прокуратурою України. З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Абзацом 1 пункту 7, пунктом 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно з пунктом 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Пунктом 13 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
Відповідно до пункту 16 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX за результатами складення прокурором іспиту відповідна кадрова комісія ухвалює рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди. Якщо прокурор за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, встановлений згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, це є підставою для недопущення прокурора до етапу співбесіди і ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором.
Згідно з пунктом 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
Пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі. Перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту. Указані в цьому пункті прокурори можуть бути звільнені з посади прокурора також і на інших підставах, передбачених Законом України «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку № 221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Згідно з пунктами 2, 4 розділу І Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіям. Проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних) забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора, а прокурорів та слідчих місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) - кадрові комісії обласних прокуратур.  Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Відповідно до пункту 6 розділу І Порядку № 221 атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Згідно з пунктом 8 розділу І Порядку № 221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Відповідно до пункту 9 розділу І Порядку № 221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Пунктом 10  розділу І Порядку № 221 передбачено, що заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.
Відповідно до пункту 11 розділу І Порядку № 221 особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора. У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора. У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора. Заява має бути передана безпосередньо секретарю відповідної кадрової комісії не пізніше трьох днів з дати, на яку було призначено іспит, співбесіду відповідного прокурора. До заяви має бути долучена копія документу, що підтверджує інформацію про поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. У разі неможливості надати документальне підтвердження інформації про причини неявки в день подання заяви, прокурор має надати таке документальне підтвердження в день, на який комісією було перенесено проходження відповідного етапу атестації, однак до початку складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. Якщо прокурор не надасть документальне підтвердження інформації про поважні причини його неявки до початку перенесеного складення відповідного іспиту, проходження співбесіди, комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Якщо заява прокурора подана до кадрової комісії з порушенням строку, визначеного цим пунктом, або якщо у заяві не вказані поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проведення співбесіди кадрова комісія ухвалює рішення про відмову у перенесенні дати та про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Інформація про нову дату складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). З моменту оприлюднення відповідної інформації прокурор вважається повідомленим належним чином про нову дату проведення відповідного етапу атестації.
Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 221 передбачено, що прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до співбесіди, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Згідно з пунктом 6 розділу V Порядку № 221 рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Водночас згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Частиною третьою статті 341 КАС України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого. 
Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання щодо (не)правомірності звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), у зв`язку з неуспішним проходженням прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки (2 етап).
Ключове питання у межах спірних правовідносин, які склалися у цій справі, полягає у (не)правомірності застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ як підставу та умову звільнення прокурора з посади.
У аспекті порушених доводів касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України в частині необхідності висловлення Верховним Судом правової позиції щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за наслідками проведеної атестації на виконання Закону № 113-IХ, то необхідно зазначити, що Верховний Суд за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання у постановах від 21.09.2021 у справах № 160/6204/20 та № 200/5038/20-а, а також у постановах від 29.09.2021 у справі № 440/2682/20, від 17.11.2021 у справі № 540/1456/20 сформулював правовий висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права.
Так у постанові від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20 Суд зазначив, що Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Конституцію України доповнено статтею 131-1, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1)    підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3)    представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Стаття 131-1 Конституції України вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.
Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.
У Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 зазначено, що не лише структурне положення статті 131-1 Конституції України визначає нове місце прокуратури в системі державної влади України. Те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із того припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються та діють органи та установи, що провадять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина десята статті 131). Річ у тім, що прокурор, діючи від імені суспільства загалом, як і суддя, діючи від імені держави, при виконанні своїх професійних обов`язків на посаді має чинити справедливо й безсторонньо. Прокуророві, подібно судді, не належить виконувати професійні обов`язки за наявності приватного інтересу. На прокурора, як і на суддю, поширюються певні обмеження, обумовлені потребою забезпечити його безсторонність і доброчесність. Із професійних обов`язків прокурора випливає потреба в доборі на цю посаду таких осіб, що відповідають особливим кваліфікаційним вимогам. Вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді. Подібність професії прокурора за правилами, що застосовуються до професії судді, має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо. У цьому аспекті Венеційська Комісія зазначала: «Є цілком очевидним, що система, за якої прокурори нарівні з суддями чинять відповідно до найвищих стандартів доброчесності й безсторонності, надає більшого захисту людським правам, ніж система, що покладається лише на суддів» (Доповідь про європейські стандарти щодо незалежності судової системи: частина ІІ - служба обвинувачення, CDL-AD(2010)040, § 19).
Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
19.09.2019 прийнято Закон № 113-ІХ, яким внесено зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Встановлена Законом переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою. У Пояснювальній записці до цього законопроекту було зазначено, що він спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури.
Отже, проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
Запровадження Законом № 113-IX атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора пов`язане, зокрема, зі створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікації чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалася у спосіб і порядок, що є чинними і стосуються усіх прокурорів, які мають намір пройти атестацію, а тому не може вважатися протиправною чи такою, що носить дискримінаційний характер щодо до позивача.
Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Посилання у пункті 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX на нормативний припис - пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом № 1697-VII.
Прокурор відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Таким чином, посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII і посилання в пункті 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, має місце ситуація, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.
Порівнюючи співвідношення правових норм Закону № 1697-VII і Закону № 113-IX, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.
Існування Закону № 1697-VII та Закону № 113-IX, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон № 1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015), а Закон № 113-IX, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон № 113-IX який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.
Оскільки Закон № 113-IX визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону №    1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.
Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Використовуючи згаданий принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосовним є пункт 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним Законом № 1697-VII.
З огляду на наведене Суд констатував, що у пункті 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-IX, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку відповідно до Закону № 113-ІХ: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання).
Суд дійшов висновку що відповідачем було правомірно вказано у оскаржуваному наказі підставою звільнення з посади пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, з огляду на правове врегулювання спірних правовідносин.
Аналогічні висновки щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №    113-IХ були також висловлені Верховним Судом у справах № 640/24727/19, № 160/5745/20, №    640/1208/20, № 640/25705/19, № 420/4777/20, № 160/6596/20, № 280/4314/20 та багатьох інших і колегія суддів не бачить підстав для відступу від такої правової позиції.
Отже, зважаючи на висловлену правову позицію Верховного Суду щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з пунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ, колегія суддів у вимірі встановлених обставин цієї справи і порушених позивачкою у касаційній скарзі питань констатує, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. 
Надаючи оцінку доводам скаржниці про відсутність ознак ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якій вона обіймала посаду, станом на час її звільнення з посади, Верховний Суд відхиляє вказані доводи як окрему підставу для скасування оскаржуваного наказу з урахуванням того, що звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII є нормативною підставою, а фактологічною - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем.
Тобто, в цьому разі юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі №    440/2682/20.
Крім того, Верховний Суд зазначає, що загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді передбачені статтею 51 Закону № 1697-VII. Пункт 9 частини першої цієї статті встановлює, що прокурор звільняється з посади у разі, зокрема, ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Безпосередні умови звільнення прокурора з посади передбачені статтями 52-60 цього Закону, норми яких кореспондуються з нормами щодо загальних умов звільнення, що встановлені частиною першою статті 51 цього Закону.
Зокрема, щодо приписів пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону, то їм відповідають положення статті 60 цього Закону, якими конкретизовано підстави звільнення прокурора з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Водночас дію статті 60 зупинено до 01.09.2021 (абзац четвертий пункту 2 розділу II Закону № 113-IX), а тому з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурора не може бути звільнено з посади в період зупинення дії цієї норми, тобто в період проходження ним атестації.
Частиною п`ятою статті 51 зазначеного Закону визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Закон № 113-IX набрав чинності 25.09.2019, а отже, саме з цієї дати особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України установлюються Законом № 1697-VII. 
Тому з 25.09.2019 саме цей Закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між позивачем і відповідачами.
Позиція аналогічного змісту викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі №    440/2682/20.
За такого правового врегулювання спірні правовідносини, які пов`язані з проходженням прокурором публічної служби та звільнення з підстав, що оспорюються в цьому позові, урегульовані спеціальними законодавчими актами.
Також Верховний Суд зазначає, що Конституційний Суд України у Рішенні від 08.07.2003 № 15-рп/2003 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців» (справа про атестацію державних службовців) зазначив, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 КЗпП України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, установлених Законом України «Про державну службу». Згідно із цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема й «Про прокуратуру».
Тобто, запровадження Законом № 113-IX атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора пов`язане, зокрема, зі створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікації чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалася у спосіб і порядок, що є чинними і стосуються усіх прокурорів, які має намір пройти атестацію, а тому не може вважатися протиправною чи такою, що носить дискримінаційний характер щодо до позивача.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачкою дотримано вимоги Закону № 113-ІХ та Порядку № 221 та нею подано заяву у встановлений строк і за визначеною формою, у зв`язку з чим її допущено до проходження атестації прокурорів.
Отже, фактично позивачка погодилась із установленими умовами та процедурами щодо переведення на посаду в обласній прокуратурі та проведення атестації.     
Доводи скаржниці про те, що надання згоди прокурора на звільнення у разі неуспішного проходження атестації, передбачене формою заяви на переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру та про намір пройти атестацію, обмежує її права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки така згода є лише свідченням усвідомлення прокурором можливих наслідків неуспішного проходження атестації, передбачених пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ, а саме: звільнення. Жодних застережень щодо обмеження права на судовий захист ні Порядок №    221, ні форма заяви не містить.
Верховний Суд звертає увагу на те, що у Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 вказано що одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбачності приписів права. Європейський суд з прав людини виснував принцип передбачності юридичної норми, зазначивши: «Припис не може розглядатись як «право», якщо його не сформульовано з достатньою мірою чіткості, даючи громадянинові змогу регулювати свою поведінку: громадянин повинен мати змогу (отримавши при потребі відповідну пораду) передбачити - до тієї міри, що є допустимою за конкретних обставин, - наслідки, що їх може спричинити конкретна дія» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Sunday Times v. The United Kingdom (No. 1)»). Як зазначено у спеціальному Дослідженні Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеційська Комісія) «Мірило правовладдя», «передбачність означає не лише те, що приписи акта права мають бути <...> проголошеними ще до їх імплементації, а й що вони мають бути передбачними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними».
Враховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що правові норми Закону № 113-ІХ, які передбачають умови звільнення прокурорів, свідчать про те, що прокурори були ознайомлені з процедурою атестації і настанням відповідних наслідків у випадку непроходження чи проходження атестації і мали змогу впорядковувати свою поведінку згідно з ними.
Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 приймала участь 03.03.2020 у складенні іспитів у формі анонімного тестування на знання та вміння у застосуванні закону та у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички.
За результатом складеного іспиту у формі анонімного тестування на знання та вміння у застосуванні закону, відповідно до оголошення розміщеного 03.03.2020 на офіційній інтернет сторінці Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 успішно склала вказаний іспит.
Водночас іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички ОСОБА_1 складено не успішно.
За результатами анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки позивачкою набрано 88 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту.
Результати проходження позивачкою атестації оформлено протоколом № 5 засідання Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020.Згідно з пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 221 прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до співбесіди, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
У зв`язку із цим Друга кадрова комісія, керуючись пунктами 13, 16, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пунктом 6 розділу І, пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 221 прийняла рішення від 09.04.2020 № 282 про неуспішне проходження позивачкою атестації. 
При цьому, Верховний Суд зазначає, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.
Відповідно набрання позивачкою за результатами іспиту у формі анонімного тестування під час другого етапу атестації 88 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, є безумовною підставою згідно з пунктом 16 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №    113-IX і пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 221 для її недопуску до наступного етапу атестації та прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Прийняти інше, крім указаного рішення, не було правових підстав.
Аналогічну думку за подібних фактичних обставин справи раніше висловив Верховний Суд у постанові від 29.09.2021 у справі № 440/2682/20.
Отже, зважаючи на висловлену Судом правову позицію щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ, ураховуючи встановлені обставини цієї справи і порушеного у касаційній скарзі питання, колегія суддів уважає правильним висновок судів попередніх інстанцій, що моментом звільнення у даному конкретному випадку є виключно настання події зумовленої проходженням атестації, що узгоджується з положеннями пунктів 2, 3, підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. 
Відтак, за наявності відповідного рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачкою атестації, Верховний Суд уважає, що прокуратурою Харківської правомірно прийнято спірний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади  заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області та органів прокуратури Харківської області відповідно до пункту 9 частини 1    статті 51 Закону № 1697-VII.
Зважаючи на доводи скаржниці, варто зазначити й те, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України, дійсно, певною мірою є втручанням у приватне життя особи прокурора в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності). Однак таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України. Міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності в цьому разі є повністю співставною зі ступенем втручання держави з аналогічною метою в діяльність особи на посаді професійного судді, що було визнано і законним, і конституційним згідно з висновком Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016.
Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства на формування корпусу прокурорів системи органів прокуратури України та приватним інтересом заявника на продовження служби в органах прокуратури, оминаючи процедуру атестації.
Отже, на переконання колегії суддів Верховного Суду, у спірних правовідносинах позивачка перебувала у стані повної правової визначеності, коли, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, не могла не усвідомлювати юридичних наслідків непроходження одного з етапів атестації, із правилами якої вона погодилась, подавши відповідну заяву.
Твердження скаржниці про те, що до неї під час звільнення повинні бути застосовані норми статті 41 Закону № 1697-VII, Верховний Суд відхиляє, оскільки дана стаття регламентує звільнення прокурора з адміністративної посади, проте ОСОБА_1 звільнено із адміністративної посади у зв`язку із звільненням з посади прокурора, як такої, що не пройшла атестацію. Тобто, у даному випадку підлягають застосуванню норми пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №    113-ІХ.
Також Верховний Суд відхиляє твердження позивачки про те, що у керівника обласної прокуратури відсутні повноваження щодо звільнення її з посади та органів прокуратури області, оскільки таке право передбачене пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, відповідно до якого, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови настання однієї із підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Щодо доводів скаржниці про невідповідність положень Порядку № 221 щодо можливості проведення двох іспитів в один день нормам Конституції України, то колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про їх безпідставність, з огляду на таке.
Відповідно до статті 4 Закону № 1697-VII країни «Про прокуратуру», організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 1697-VII (у редакції, згідно із Законом № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019), Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України. Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності. Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, виданий на виконання пункту 9 розділу II «Прикінцевих і перехідних положень» Закону № 113-ІХ наказ Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації» в установленому порядку 04.10.2019 оприлюднено державною мовою на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України та з цієї дати набрав чинності.
З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що наказ Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації» Генеральним прокурором виданий у межах наданих йому повноважень, у спосіб та в порядку, визначеному законом.
Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, зазначені Наказ та Порядок є чинними та судом протиправними не визнавались. 
Щодо посилання скаржниці на проведення другого етапу атестації у позаробочий час, після тривалого очікування після попереднього етапу атестації, несправну роботу комп`ютерної техніки та програмного забезпечення, погіршення стану її здоров`я, що в свою чергу призвело до отримання результату тестування у 88 балів, та на не врегулювання Порядком № 221 питання перенесення іспиту, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 7 розділу І Порядку № 221, якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора. 
Абзацом 3 пункту 11 розділу І Порядку № 221 передбачено, що у виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора.
Таким чином, Порядком № 221 чітко визначено можливість перенесення дати складення іспиту на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність твердження позивачки щодо не передбачення можливості перенесення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.
Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до відомості про результати тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, позивачка завершила тестування та під час його проходження не зверталася до членів кадрової комісії зі скаргами на погане самопочуття та технічні збої; застережень щодо вказаного у графі «Примітки» відомості про результати тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки зроблено не було.
При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що до матеріалів справи не надано жодних доказів переривання іспиту позивачки з технічних або інших причин, наявності причин, з яких вказаний іспит не міг відбутися або наявності відповідної заяви позивачки щодо перенесення дати складання нею іспиту, а також доказів погіршення під час іспиту стану її здоров`я.
Водночас на підставі пункту 2 розділу V Порядку № 221, у разі незгоди з порядком проведення тестування, виявленням збою у роботі комп`ютерної техніки чи будь-якої іншої несправності під час складання іспиту, позивачка мала право (можливість) це зафіксувати у письмовому вигляді, зробити примітки чи зауваження уповноваженим особам, однак вона цим правом не скористалась.
Крім того, у позивачки було право подати заяву про перенесення дати складення іспиту у разі погіршання стану здоров`я, проте таким правом позивачка не скористалася.
Натомість, як встановлено  судами попередніх інстанцій, позивачка завершила тестування та під час його проходження не зверталася до членів кадрової комісії зі скаргами щодо стану здоров`я та технічні збої, тим самим оцінивши роботу комп`ютерної техніки, як таку, що дає їй можливість скласти іспит, і фактично використала своє право на проходження відповідного етапу атестації та завершила тестування.
Також Верховний Суд зазначає, що у разі об`єктивної наявності технічних проблем під час тестування єдиною логічною, послідовною і такою, що сприймається, є поведінка, коли прокурор звертається до членів комісії або робочої групи і не завершує тестування, передбачаючи, що результат буде негативний, і просить з огляду на ситуацію, що склалася, перенести тестування на інший день, чого в цьому разі, як свідчать обставини справи, не було.
Про такі обставини позивачка могла зазначити також у відомості, в якій розписувалась відразу після завершення тестування, засвідчуючи отриманий результат, однак цього не зробила.
Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06.10.2021 у справі № 520/5064/2020, від 21.10.2021 у справі № 540/1782/20, від 19.05.2022 у справі № 240/9928/20, від 02.06.2022 у справі № 200/5360/20-а.
Доводи позивачки щодо неналежного розгляду кадровою комісією її заяви від 11.03.2020 про повторне проходження іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки не впливають на правомірність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки пунктом 17 розділу II «Прикінцевих і перехідних положень» Закону № 113-ІХ та пункт 7 розділу І Порядку № 221 передбачено, що повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. 
Крім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що за наслідками розгляду заяви позивачки кадрова комісія 09.04.2020 відмовила у призначенні нового дня складання позивачем іспиту на загальні здібності і навички.
Стосовно посилання скаржниці про відсутність у справі доказів участі ТОВ «Сайметрікс-Україна» у процедурі атестування прокурорів, Верховний Суд зазначає, що це не є предметом доказування у цій справі. З уваги на існуючу і сталу правозастосовну практику суду касаційної інстанції у цій категорії спорів, у контексті цієї справи потрібно зауважити, що для правильного її вирішення значення має тільки кількість балів, які по завершенню іспиту (першого/другого етапу (в значенні пункту 6 розділу І Порядку № 221) набрав прокурор. Аналіз чи ревізія тестових питань й відповідей на них не охоплюється предметом доказування у справах на кшталт цієї.
За встановлених обставин у справі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення кадрової комісії та для визнання незаконним звільнення позивачки з посади.
Доводи скаржниці щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не є такими, що унеможливлювали встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і, крім того, не були підставою для відкриття касаційного провадження.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, що стосуються предмету спору, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують. У цьому ж зв`язку колегія суддів вважає, що в цій справі вже немає підстав для перегляду рішень судів попередніх інстанцій в аспекті не застосування судами  статті 235 КЗпП України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Судді	Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук  Н.М. Мартинюк