Справа № 454/66/22                                Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/1115/22                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 листопада 2022 року м.Львів

Справа № 454/66/22
   Провадження № 22ц/811/1115/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О. 
розглянув справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сокаль 9 травня 2022 року у складі судді Фарини Л.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві, -
встановив:
       12 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з 3 жовтня 2005 року до 8 листопада 2012 року працював на різних посадах у ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля». З 8 листопада 2012 року був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. Під час перебування в трудових відносинах 1 серпня 2012 року з ним стався нещасний випадок. Згідно довідки МСЕК від 9 листопада 2012 року йому (позивачу) первинно встановлено ступінь втрати працездатності - 100%. Згідно довідки МСЕК від 28 серпня 2014 року йому первинно встановлено 1 групу інвалідності. Згодом, довідками МСЕК від 24 жовтня 2014 року, 13 жовтня 2015 року повторно безтерміново встановлено першу групу інвалідності. 22 травня 2018 року йому безтерміново встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 100% та першу групу інвалідності. Зазначає, що у зв`язку із травмою неодноразово знаходився на стаціонарному  лікуванні. У нього порушені  нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості самостійно пересуватись, вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання травми він постійно відчуває біль та фізичні страждання. Внаслідок  отриманої травми в молодому віці він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражених у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості. Також, травма значною мірою вплинула на життєві сімейні відносини, це викликає моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє. Просить позов задовольнити.
       Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 9 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Проведено розподіл судових витрат. 
       Рішення суду оскаржили сторони.
ОСОБА_1 вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є необґрунтованим та заниженим, оскільки не відповідає характеру отриманої травми, що спричинило втрату професійної працездатності на рівні 100% у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, зазначено про потребу лікування, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю 1 групи, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. та даний розмір відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості. 
ДП «Львіввугілля» в апеляційній скарзі посилається на те, що вини відповідача в тому, що позивач отримав травму немає, оскільки зі сторони відповідача не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які б спричинили нещасний випадок. Просить рішення скасувати, а в позовних вимогах відмовити.
4 липня 2022 року ДП «Львіввугілля» подано відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказано, що слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення.
       Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що з 3 жовтня 2005 року по 8 листопада 2012 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» та працював на різних посадах, що вбачається з трудової книжки Серії НОМЕР_1 .

Позивач ознайомлений з копією зобов`язання з охорони праці від 2 вересня 2010 року, що підтверджено його підписом.
1 серпня 2012 року під час виконання трудових обов`язків з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, що підтверджено актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом та копіями медичних документів.
Під час розслідування нещасного випадку відповідною комісією встановлено факт нещасного випадку на виробництві, про що 23 серпня 2012 року складено акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку від 1 серпня 2012 року. Відповідно до цього акту причиною нещасного випадку було раптове обвалення порід покрівлі; порушення вимоги п.1.8.1. «Інструкції з охорони праці для машиністів гірничих виїмкових машин» та Технологічної проектної документації виїмкової дільниці лави №554 «біс» в частині встановлення тимчасового кріплення лави; особиста необережність потерпілого.
Згідно довідки МОЗ МСЕК, Серії 10 ААА №013803 від 9 листопада 2012 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 100%.
Відповідно до довідки МОЗ МСЕК, Серії 10 ААБ №137157 від 28 серпня 2014 року позивачу первинно встановлено першу групу інвалідності.
Згідно довідки МОЗ МСЕК, Серії 10 ААВ №831283 від 24 жовтня 2014 року позивачу повторно безтерміново встановлено першу групу інвалідності.
Довідкою МОЗ МСЕК, Серії 10 ААА №259081 від 13 жовтня 2015 року позивачу повторно безтерміново встановлено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 100%.
Відповідно до довідки МОЗ МСЕК, Серії 10 ААА №831283 від 13 жовтня 2015 року позивачу повторно безтерміново встановлено першу групу інвалідності.
Довідкою МСЕК, Серії 10 ААА №267813 від 22 травня 2018 року позивачу повторно безтерміново встановлено ступінь втрати працездатності 100% та першу групу інвалідності.
З індивідуальної програми реабілітації інваліда №895 від 14 листопада 2014 року вбачається, що позивач вперше проходив реабілітацію, а 22 травня 2018 року позивачу вдруге складено індивідуальну програму реабілітації інваліда №274.
Оскаржуване судове рішення мотивовано наступним.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 31 березня   1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» (із змінами та доповненнями) відповідно до статті 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (чинної з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу.
Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.
Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників.
Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, що становить явну небезпеку для життя працівника, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від виконання дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, що становить небезпеку для життя чи здоров`я такого працівника або людей, які його оточують, і навколишнього середовища.
Відповідно до ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку.
Згідно із ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із втратою 100 % професійної працездатності виникло у позивача 9 листопада 2012 року (з дня встановлення йому стійкої втрати професійної працездатності).
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» - ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні і фізичні страждання. Втрата працездатності, яка встановлена висновком медико-соціальною експертною комісією, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено.
Статтею 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення права ОСОБА_1 на безпечні умови праці, у зв`язку із чим він зазнав виробничої травми, і що вказані обставини призвели до втрати ним нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       Внаслідок отримання ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків на ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» позивач зазнав моральної шкоди.
З акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався на підприємстві 1 серпня 2012 року, складеного 23 серпня 2012 року вбачається, що нещасний випадок стався з причин складних гірничо-геологічних умов, оскільки лава працює в зонах підвищеного гірничого тиску та опорного гірничого тиску.
Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявність моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Позивачем надано суду докази того, що під час виконання трудових обов`язків він зазнав ушкодження здоров`я, у результаті чого йому завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню підприємством.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із ч. 1 ст. 1168 цього Кодексу моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
У рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведення факту спричинення позивачу відповідачем моральної шкоди внаслідок нещасного випадку під час виконання трудових обов`язків, що потягло за собою повну втрату професійної працездатності та встановлення інвалідності першої групи, а отже, про право позивача на її відшкодування. 
На підставі цього, судом першої інстанції вірно стягнуто з відповідача на користь позивача 100 000 грн., з врахуванням завданих моральних страждань, вимог розумності і справедливості та того, що для організації свого життя йому необхідно докладати додаткових зусиль.
Звисновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.
Керуючись: п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Державного підприємства «Львіввугілля» залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 9 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Мікуш Ю.Р. ___________________ Р.В. Савуляк