ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 вересня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 404/8241/20
провадження № 22-ц/4809/812/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л., 
за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Надія Костянтинівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2022 року у складі судді Варакіної Н.Б.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що після смерті її матері ОСОБА_3 -  ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона по заповіту успадкувала квартиру АДРЕСА_1 , в якій разом з її матір?ю з 2010 року проживав її син ОСОБА_4 з дружиною та дочкою ОСОБА_2 . Вказувала, що її чоловік - ОСОБА_5 , з яким вона проживала в квартирі АДРЕСА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після тривалої хвороби, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її син. 
Посилалась на те, що після смерті чоловіка у неї значно погіршився стан здоров`я, а після смерті матері та сина, став ще гіршим. Саме в цей період, коли вона переживала емоційно тяжкий час, намагаючись усвідомити незворотність втрат, відчуваючи тривогу та самотність, що більше ніколи не буде підтримки та допомоги, яку отримувала за життя чоловіка та сина, активними в житті позички були онука та невістка, які звернулися до неї з проханням подарувати їм квартиру, яку позивачка успадкувала після смерті матері. Повіривши у щирість слів невістки та онуки пробачила їх за те, що під час тяжкої хвороби сина вони не приймали активної участі в його лікуванні, догляді та підтримці, якої він потребував. 
Позивач зазначала, що весь час доглядала за сином сама, шукала кошти та купувала дорогі ліки, в той час коли невістка та онука не з`являлися до нього у лікарню та не цікавилися його станом. Вважає, що невістка та онука скористалися її безпорадним станом, через тяжкі життєві обставини, які вплинули на ускладнення загального та психічного стану її здоров`я та призвели до хворобливого стану психіки, вмовили її укласти договір дарування спірної квартири. 
Так, 26.02.2018 між нею та ОСОБА_6 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н.К., та зареєстрований в реєстрі за № 453.
Відразу ж після підписання договору, позивач зрозуміла, що втратила можливість підтримувати добрі близькі стосунки з невісткою та онукою, вони припинили з нею спілкуватися, не телефонують, не піклуються та не цікавляться її життям та здоров`ям.
Вказувала, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, а було вчинене під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, під час вчинення правочину вона повною мірою не була здатна усвідомлювати значення своїх дій. Зазначене підтверджуються висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Кропивницьке відділення за результатами проведення судової психологічної експертизи за № 4732/4733/20-27 від 10.12.2020. 
Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила: 1) визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 26.02.2018 укладений між нею і  ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н.К. недійсним, оспорюваним правочином, укладеним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України; 2) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39863949 від 26.02.2018, прийняте приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, Звіздун Н.К.; 3) скасувати записи про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н.К., згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39863949 від 26.02.2018.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2022 року у задоволені позову відмовлено.
Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено те, що в день посвідчення договору дарування, 26 лютого 2018 року, вона не усвідомлювала значення своїх дій внаслідок тяжких обставин, а фактичним мотивом звернення до суду із зазначеним позовом є інші обставини, які не пов`язані з недійсністю спірної уогоди. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду позивач, в інтересах якої діє адвокат Мельніченко В.А., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вказував, що не погоджується з висновками суду та вважає, що рішення є незаконним і необґрунтованим.
Зокрема зазначав, що суд першої інстанції не дав належної оцінки, викладеним в позовній заяві обставинам, які були підтверджені в судовому засіданні показами свідків, письмовими доказами та висновком експертизи та прийшов до помилкового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
Звертав увагу, що згідно висновку експерта Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Кропивницьке відділення за результатами проведення судової психологічної експертизи за № 4732/4733/20-27 від 10.12.2020, згідно якого  ОСОБА_1 , не здатна була повного мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків, приймати адекватне ситуації рішення під час укладення 26.02.2018 договору дарування, а також не здатна була повного мірою усвідомлено реалізувати його при укладенні 26.02.2018 договору дарування квартири.
Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 своїми показами.
Вважає, що твердження суду щодо необґрунтованості експертного висновку, його суперечність іншим обставинам справи є безпідставним і не відповідає дійсності, адже наявні матеріали справи та покази допитаних свідків узгоджуються з обставинами справи та висновком експертизи. Крім того, вказаний висновок експерта не спростований іншим експертом або установою. Судом будь-які експертизи по справі не призначалися і такі клопотання зі сторони відповідача не заявлялися.
Зазначав, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ч.4 ст. 265 ЦПК України, а саме: в рішенні суду не вказано норми права, на які посилався позивач в свої позовній заяві, які суд не застосував, та не зазначив мотиви їх незастосування.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 зазначав, що під час розгляду справи судом першої інстанції об`єктивно та всебічно досліджено наявні матеріали справи в результаті чого зроблено правильні висновки. 
Вважає, що матеріали справи не містять жодного доказу про те, що дарування квартири онуці спонукали тяжкі обставини і вказаний договір дарування був укладений на вкрай невигідних для неї умовах. В свою чергу, позивач звернулась до суду із цим позовом тільки через те, що відповідач - онука прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , якому належала частка в квартирі в якій проживає вона по АДРЕСА_3 , про що позивач сама повідомила в судовому засіданні.
Просив залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н.К. пояснила, що жодного сумніву щодо усвідомлення значення нотаріальної дії позивачем, а саме договору дарування, його наслідків, розуміння змісту її роз`яснень, а також відповідності волі і волевиявлення щодо вчинення нотаріальної дії, обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_1 в неї не було, а тому був посвідчений вказаний договір.
Вважає, що висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Кропивницьке відділення за № 4732/4733/20-27 від 10.12.2020 не може бути належним і допустимим доказом позовних вимог в сенсі оспорювання договору дарування на підставі ст. 233 ЦК України, оскільки, якщо особа не могла повною мірою усвідомлено приймати рішення, то підлягає застосуванню інша норма матеріального права, а не ст. 233 ЦК України, яка передбачає добровільне вчинення особою правочину, з усвідомленням своїх дій, але під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах.
З цього висновку вбачається, що наданий до позову доказ, на який здійснюється посилання і апеляційній скарзі фактично спростовує можливість задоволення позову на підставі нього.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини
Судом встановлено, що ОСОБА_4  та ОСОБА_12 , що проживали в квартирі  АДРЕСА_1 - є батьками відповідача ОСОБА_13 (а.с.64, 65).
Родина проживала в спірній квартирі з 2010 року, разом із матір`ю позивача ОСОБА_3 , яка була її власником.
ОСОБА_3  померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть.
ОСОБА_4 ,  ОСОБА_12  та ОСОБА_14  продовжили проживати в квартирі  АДРЕСА_1 .
Квартира АДРЕСА_1 успадкована позивачем після смерті її матері.
За життя ОСОБА_3 висловлювала бажання, щоб квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть.
За життя ОСОБА_4 виявляв бажання, щоб його дружина та донька - ОСОБА_2 продовжили проживати в зазначеній квартирі та стали її власниками.
Чоловік позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть.
26.02.2018 між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_14 укладений договір дарування, квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Звіздун Н.К., та зареєстрований в реєстрі за № 453 (а.с.11-12).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення         
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представники відповідача та третьої особи просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення правочину позивач розуміла свої дії та вчиняла їх без примусу, вона перебувала у нестабільному психоемоційному стані, але він не був такий, який не дозволяв би розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо правозастосування у подібних правовідносинах.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
        Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним  на  підставі статті  233  ЦК  України,  якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона  правочину скористалася.  Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба  особи,  членів  її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло  чи загроза банкрутства та інші обставини,  для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.  Особа (фізична  чи  юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.  Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
При зверненні із позовом ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом тяжких обставин з огляду на смерть чоловіка, матері і сина та перебування на момент укладення договору у тяжкому емоційному стані і призвело до хворобливого стану психіки, волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.
З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2018 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1 .
Пунктом 9 вказаного договору передбачено, що на момент укладення договору його сторони усвідомлюють значення своїх дій, розуміють природу цього правочину, свої права та обов?язки за ним; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, під час підписання вказаного договору позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.
За договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдарованого вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже, правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним. 
Під час укладення оспорюваного договору дарування позивачу роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і вона розуміла значення своїх дій.
Обравши способом захисту своїх прав визнання договір дарування недійсним, позивач на підставі положень ЦПК України щодо змагальності сторін була зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Належна позивачу відповідна квартира, яка не є єдиним її житлом, після укладення оспорюваного правочину перебувала у володінні та користуванні відповідача, оскільки позивач не проживала у ній, тобто спірний договір був фактично виконаний сторонами.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
На підтвердження зазначених у позові доводів, позивачем було надано висновок судової психологічної експертизи за № 4732/4733/20-27 від 10.12.2020, проведеної експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Кропивницького відділення. 
Суду першої інстанції правомірно визнав вказаний висновок судової психологічної експертизи необґрунтованим та таким, що суперечить іншим обставинам справи, а тому викликає сумнів в його правильності, а також є таким що ґрунтується на припущеннях, оскільки не підтверджує факт вимушеності укладення нею оспорюваного правочину та не містить достатньої кількості вихідних даних для проведення вказаної експертизи.
Інші докази щодо наявності у позивача хворобливого психічного стану у подальшому, в тому числі станом на 26 лютого 2018 року у справі відсутні. 
Наведене свідчить, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оскаржуваний нею договір дарування вчинявся під впливом тяжких обставин, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, чи зміст правочину не відповідав вимогам ЦК України.
Таким чином, зважаючи на підстави позову та враховуючи фактичні обставини у справі, позивачем не доведено належними та допустимими доказами його обґрунтованість, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди із встановленими судом першої інстанції обставинами справи та переоцінки доказів, висновків суду не спростовують.
В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, не встановлено.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи зазначене та відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2022 року залишитии без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                 А.М. Головань

Судді                                                                                         С.М. Єгорова

                                                                                       О.Л. Карпенко