ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" липня 2022 р.           Справа№ 910/10350/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Станіка С.Р. 

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.07.2022
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021
у справі №910/10350/21 (суддя Ващенко Т.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія»
до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» 
про стягнення 635 471,00 грн.
В С Т А Н О В И В :
У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія» (далі - позивач, ТОВ «Ремонтно-машинобудівна компанія») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - відповідач, АТ «Укргазвидобування») про стягнення 635 471,00 грн суми отриманої відповідачем банківської гарантії № 71.00.016766 від 06.02.2020.
В обґрунтування позовних вимог, ТОВ «Ремонтно-машинобудівна компанія» вказує, що для того, щоб не нести додаткових фінансових втрат, позивачем було перераховано на рахунок гаранта грошові кошти в сумі 635 471,00 грн платіжним дорученням № 314 від 24.07.2020, в якості оплати за вимогою згідно гарантії.
За доводами позивача, зловживаючи безумовністю банківської гарантії, відповідач приховав від гаранта той факт, що несвоєчасне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором поставки обумовлено виключно настанням форс-мажорних обставин, про які відповідачу було відомо, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача безпідставно отриману гарантію в сумі 635 471,00 грн.
У відзиві на позов відповідач проти позову заперечував, просив у задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на те, що відповідачем було правомірно направлено до гаранта вимогу про сплату суми гарантії та отримано виплату по вказаній гарантії, оскільки позивачем було порушено строки постачання товару за укладеним сторонами договором.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія» безпідставно отриману гарантію в сумі 635471,00 грн та 9532,07 грн судового збору.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія» 8500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Укргазвидобування» 07.10.2021 звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду від 28.09.2021 у справі №910/10350/21, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду про задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню. За доводами скаржника, у задоволенні позову слід відмовити. Додаткове рішення слід скасувати.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/10350/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала  Є.Ю., Станік С.Р.
20.10.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшов другий примірник апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі №910/10350/21, справу призначено до розгляду на 02.12.2021. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10350/21.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 20.09.2021 та додаткове рішення від 28.09.2021 прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.
02.12.2021 по справі оголошено перерву до 03.02.2022.
Судове засідання 03.02.2022 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному.
Після виходу судді з лікарняного ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 справу призначено до розгляду на 17.03.2022.
Однак, судове засідання 17.03.2022 не відбулося, оскільки Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18 04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні, зокрема до 23 серпня 2022 року.
Відповідно до п. 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» встановлено тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 справу призначено до розгляду на 28.07.2022.
До суду надійшло клопотання від Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про проведення судового засідання у справі №910/10350/21 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 задоволено клопотання Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про участь у судовому засіданні 28.07.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
28.07.2022 від ТОВ «Ремонтно-машинобудівна компанія» до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.
У судове засідання 28.07.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з`явилися представник відповідача.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, повідомлявся належним чином.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників що не з`явились у судове засідання. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що ТОВ «Ремонтно-машинобудівна компанія» у своєму клопотанні просило суд розглядати справи за відсутності його представника.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Представник відповідача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та додаткове рішення від 28.09.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Судові витрати покласти на позивача.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 20.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія», як постачальником, та Акціонерним товариством «Укргазвидобування», як покупцем, було укладено договір поставки арматури фонтанної №19-125/1 (далі за текстом - Договір поставки), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язувався поставити покупцеві товар (засувка фланцева під трубу), зазначений в специфікації, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.
Згідно з п. 5.1 Договору поставки строк поставки, умови та місце поставки товару вказуються в Специфікації/ях до цього Договору поставки.
У Специфікації № 1 (Додаток № 1 до Договору поставки) сторони погодили, зокрема, граничний термін постачання - 120 календарних днів після укладення Договору поставки; виробника Товару - Китай, Jianhu Haohui Electricity Petrochemical Machinery Co., Ltd.
Отже поставка мала була бути здійснена до 19.06.2020 включно.
При цьому позивач для виконання умов Договору поставки уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Альянс» специфікацію № 33 від 20.02.2020 на підставі договору поставки № 527 від 04.10.2017, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс» уклало контракт № 713-1 від 28.02.2020 з Shandong Leading Machinery Equipment Co.Ltd.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов Договору поставки, було поставлено відповідачу товар загальною вартістю 12  709  418,10 грн, а відповідачем було здійснено оплату товару.
Судом встановлено, що Товар було поставлено наступним чином:
- 08.07.2020 на суму 2  606  258,10 грн;
- 05.08.2020 на суму 6  765  444,00 грн та на суму 16  956,00 грн;
- 11.08.2020 на суму 3  320  760,00 грн;
Згідно з п. 8.1 Договору поставки сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за ним у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).
Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі; наслідком не повідомлення чи порушення строку повідомлення про обставини непереборної сили є втрата права такої сторони посилатися на дії обставин непереборної сили, як причину невиконання чи порушення строків виконання зобов`язань. (п.8.2. Договору поставки).
Відповідно до пункту 8.3 Договору поставки, доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншими уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що отримавши лист № 3683/1 від 10.04.2020 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс» з посиланням на свідоцтво № 203705ВО/001271 від 03.03.2020 Китайської Палати Міжнародної Торгівлі про те, що з 24.01.2020 по 24.04.2020 провінція Цзянсу перебувала під впливом вірусу Covid-19 та в ній було впроваджено  здійснення Плану надзвичайних заходів першого рівня, позивач негайно листом від 13.04.2020 № 1304/20 звернувся до відповідача з проханням переглянути умови Договору поставки в частині зміни строків виконання зобов`язань (до 19.07.2020 включно).
Згідно зі свідоцтвом № 203705ВО/001271 від 03.03.2020 Китайської Палати міжнародної Торгівлі про те, що з 24.01.2020 по 24.04.2020 провінція Цзянсу перебувала під впливом вірусу Covid-19 та в ній було впроваджено  здійснення Плану надзвичайних заходів першого рівня.
Однак відповідач листом № ШГВ3088-003.1.7-1 від 16.04.2020 відмовив позивачу у зміні строків поставки вказавши на п. 8.3 Договору поставки.
Листом № 645 від 03.06.2020 позивач повторно просив відповідача змінити строк поставки до 18.08.2020 шляхом перегляду умов Договору поставки в частині зміни строків виконання зобов`язань з одночасним внесенням в нього відповідних змін. До листа було додано оригінал висновку Дніпропетровської торгово-промислової палати № 498/08-15 від 03.06.2020.
Згідно змісту Висновку Дніпропетровської торгово-промислової палати про істотну зміну обставини від 03.06.2020 № 497/08-15: «Дніпропетровська торгово-промислова палата розглянула письмове звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія» від 02 червня 2020 року (вх. № 252 від 02.06.2020) щодо розгляду пакету документів на наявність істотної зміни обставин, якими сторони Замовник (за Договором «Постачальник») та Акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі Філії Газопромислове управління «Шебелинкагазвидобування» України (за Договором «Покупець») керувались при укладанні Договору поставки від 20.02.2020 № 19-125/1. На розгляд були надані документи, зокрема, лист Jianhu Haohui Electricity Petrochemical Machinery Co. Ltd від 28.05.2020.
Згідно листа Jianhu Haohui Electricity Petrochemical Machinery Co. Ltd від 28.05.2020, зрив строків постачання продукції з Китаю в Україну зумовлений тим, що за період карантинних обмежень у КНР велика кількість транспортних кампаній була вимушена припинити свою діяльність. Надмірне навантаження портів призвело до збільшення терміну морських контейнерних перевезень з 30-45 днів до 60-75 днів. За таких обставин Продавець просить термін поставки обладнання за специфікацією № 2 до Контракту № 713-1 від 26.12.2019 продовжити до 12 серпня 2020 року включно.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що як висновок Дніпропетровської торгово-промислової палати про істотну зміну обставини від 03.06.2020 № 497/08-15, так і досліджувальний лист Jianhu Haohui Electricity Petrochemical Machinery Co. Ltd від 28.05.2020 є належним і допустимим в розумінні статтей 76, 77 ГПК України письмовим доказом на підтвердження тієї обставин, що про істотну зміну обставин, а саме про те, що зрив строків постачання продукції з Китаю в Україну зумовлений тим, що надмірне навантаження портів призвело до збільшення терміну морських контейнерних перевезень з 30-45 днів до 60-75 днів, в зв`язку із чим Продавець просив позивача продовжити термін поставки обладнання за специфікацією № 2 до Контракту № 713-1 від 26.12.2019 до 12 серпня 2020 року включно, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія» дізналося саме з листа Jianhu Haohui Electricity Petrochemical Machinery Co. Ltd від 28.05.2020.
Однак, як зазначалось вище, відповідач листом № ШГВ3088-003.1.7-1 від 16.04.2020 відмовив позивачу у зміні строків поставки.
Листом від 06.07.2020 № 645/1 позивач звернувся до відповідача з проханням змінити строк поставки до 18.08.2020 шляхом перегляду умов Договору поставки в частині зміни строків виконання зобов`язань з одночасним внесенням в нього відповідних змін.
Листом від 14.07.2020 № 656 позивач повідомив відповідача про наявність впливу форс-мажорних обставин, підтверджених Сертифікатом № 3500-20-1219 від 10.07.2020 Кіровоградської регіональної Торгово-промислової палати  (вих. № 10.07.2020).
З урахуванням отримання відповідачем листа позивача разом із Висновком про істотну зміну обставини від 03.06.2020 № 497/08-15, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем дотримано вимоги п. 8.2 Договору поставки в частині того, що сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 7 днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону.
Відповідно до пункту 8.3 Договору поставки, доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншими уповноваженим на це органом України та/або країни, у якій виникли такі обставини.
Доказів визнання Висновку Дніпропетровської торгово-промислової палати від 03.06.2020 № 497/08-15 недійсним, незаконним, необґрунтованим позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляцій не подано та не доведено, як і не надано доказів на підтвердження визнання незаконними дій посадових осіб, які надали зазначений висновок.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що умови пункту 8.3 Договору не містять вказівки, що обставини дотримання вимог пунтку 8.2 Договору мають підтверджуватися лише Сертифікатами торгово-промислових палат.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, на час підписання Договору поставки позивач не мав жодного документального підтвердження настання форс-мажорних обставин для Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія», адже позивач не міг опиратися на інформацію із загальнодоступних джерел про дійсну ситуацію на території Китайської Народної Республіки без належного документального підтвердження та офіційного повідомлення з боку Партнерів Jianhu Haohui Electricity Petrochemical Machinery Co. Ltd та ТОВ «Альянс».
Отже, на переконання колегії суддів, позивач завчасно повідомив відповідача про наявність обставин непереробної сили, що відповідно до пункту 8.1 Договору поставки є підставою для звільнення позивача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором поставки.
При цьому, в забезпечення виконання зобов`язань за Договором поставки, АТ «Акціонерний комерційний банк «Конкорд» (далі - гарант, банк) видало Гарантію № 71.00.016766 від 06.02.2020, згідно з якою гарант безвідклично та безумовно і без заперечень зобов`язується виплатити бенефіціару (відповідачу) на письмову вимогу будь-яку суму, вказану в письмовій вимозі бенефіціара, що не перевищує 635  471,00 грн, не пізніше 5 робочих днів з дати отримання письмової вимоги бенефіціара, що містить вказівку на те, в чому полягає порушення принципалом (позивачем) зобов`язань, в забезпечення якого видана ця гарантія. Ця гарантія забезпечує виконання принципалом зобов`язань за Договором поставки, а також неустойки (пені, штрафу), передбаченої вказаним договором, нарахованим з моменту виникнення у бенефіціара права на їх нарахування до дати вимоги. Ця гарантія є безвідкличною, набирає чинності з дати видачі та діє до 24.07.2020 включно.
З матеріалів справи вбачається, що 20.07.2020 банком було отримано вимогу відповідача № 44.2-011-3276 від 16.07.2020 по банківській гарантії № 71.00.016766 від 06.02.2020, в якій відповідач, у зв`язку з порушенням позивачем зобов`язань за Договором поставки, а саме строків поставки товару, вимагав у гаранта сплатити гарантію в сумі 635  471,00 грн.
Листом вих. № 909 від 21.07.2020 банк повідомив позивача, що визнає заявлену вимогу дійсною, надіслав копію вищевказаної вимоги відповідача позивачу, просив позивача у випадку згоди з вимогою бенефіціара перерахувати грошові кошти в сумі 635 471,00 грн, а в разі наявності заперечень стосовно заявленої вимоги - надати копії документів, які підтверджують недійсність вимоги бенефіціара.
Листом вих. № 662 від 23.07.2020 позивач повідомив банк, що не вбачає правових підстав для задоволення вимоги бенефіціара, оскільки останньому відомо про наявність форс-мажорних обставин за Договором поставки.
Як зазначає позивач, для того, щоб не нести додаткових фінансових втрат, ним було перераховано на рахунок гаранта грошові кошти в сумі 635  471,00 грн платіжним дорученням № 314 від 24.07.2020, в якості оплати за вимогою згідно гарантії.
За доводами позивача, відповідач, зловживаючи безумовністю банківської гарантії, приховав від гаранта той факт, що несвоєчасне виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором поставки обумовлено виключно настанням форс-мажорних обставин, про які відповідачу було відомо, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача безпідставно отриману гарантію в сумі 635  471,00 грн.
Згідно із статтями 509, 526 ЦК України, статтями 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Частинами першою, другою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 200 Господарського кодексу України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
За умовами частини першої та другої статті 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.
Статтею 562 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.
За змістом частин 1 - 4 статті 563 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.
Згідно з частинами 1, 2 статті 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.
Як встановлено вище, в забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором поставки, банком було видано Гарантію №71.00.016766 від 06.02.2020.
Сторонами також не заперечуються обставини щодо звернення відповідача у межах строку дії гарантії до гаранта із вимогою про виплату гарантійної суми, виплати банком вказаної суми відповідачу та перерахування суми гарантії позивачем на рахунок банку в порядку регресу.
Спір у даній справі виник внаслідок того, що, за доводами позивача, відповідачем отримано гарантійну суму безпідставно, тоді як відповідач вказує на те, що позивачем було порушено умови Договору поставки, що відповідно до умов Гарантії № 71.00.016766 від 06.02.2020 є гарантійним випадком, відтак відповідачем було отримано гарантійну суму правомірно.
З огляду на положення статей 560, 563, 565 Цивільного кодексу України, обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. 
Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/21641/17, від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 14.11.2019 у справі №910/20326/17.
Відповідно до пункту 2 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Національного банку України № 639 від 15.12.2004 (далі - Положення), гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант (банк, який надає гарантію на користь бенефіціара) бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (особа, на користь якої надається гарантія) сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.
Згідно з пунктами 36, 37 Положення банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення. Банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.
При вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією, в предмет доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією. 
Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19, від 27.11.2019 у справі № 910/20306/17.
Як встановлено судом вище, позивач завчасно повідомив відповідача про наявність обставин непереробної сили, що відповідно до пункту 8.1 Договору поставки є підставою для звільнення позивача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором поставки.
Такі обставини (форс-мажорні обставин) спростовують настання гарантійного випадку та, як наслідок, підтверджують необґрунтованість вимоги відповідача про виплату гарантійної суми.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даній справі, відсутні правові підстави вважати, що позивачем було порушено зобов`язання за Договором поставки, забезпеченого гарантією, та настання у гаранта обов`язку виплатити бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії.
Посилання скаржника на ту обставину, що можливість стягнення неустойки за порушення строків поставки товару за Договором поставки не ставиться в залежність від реалізації бенефіціаром права на звернення стягнення за банківською гарантією, судова колегія вважає безпідставним, враховуючи те, що порушення строків поставки товару за Договором поставки відбулось не з вини позивача, а внаслідок форс-мажорних обставин.
Доводи відповідача стосовно того, що гарантія є особливим засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань, а не засобом відповідальності, і надання гарантії сторони погодили в Договорі поставки, правомірно відхилено як необґрунтовані, оскільки відповідно  п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Принципи добросовісності, справедливості та розумності є загальною засадою зобов`язального права та регулятором поведінки учасників цивільно-правових відносин; вони застосовуються в усіх зобов`язальних відносинах і кожен учасник повинен їх дотримуватися. Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами цивільного обороту.
Місцевий господарський суд вірно зазначив, що за приписами ЦК та ГК України гарантія являється способом забезпечення виконання зобов`язань, та спрямована на мінімізацію ризиків невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, а не штрафною санкцією за неналежне виконання чи невиконання договірних зобов`язань.
Судом встановив, що товар за Договором поставки було поставлено у повному обсязі.  Разом з тим, позивачем було виконано зобов`язання з поставки товару з порушенням строків з незалежних від нього причин, що встановлено судом, колегія суддів вважає, що відшкодування позивачем у порядку регресу гарантійної суми суперечить вищевказаним загальним засадам цивільного законодавства.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку має місце зловживання відповідачем власними цивільними правами, і вимога по гарантії не зумовлена настанням обставин, з якими чинне законодавство пов`язує сплату коштів за гарантією, а фактично спрямована на отримання відповідачем додаткової вигоди.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-машинобудівна компанія» є обґрунтованими. Судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача безпідставно отриману гарантію в сумі 635  471,00 грн.
Що стосується вимог апеляційної скарги про скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі №910/10350/21, колегія суддів зазначає, що у поданій скаржником апеляційній скарзі, АТ «Укргазвидобування» посилається на ч. 14 ст. 129 ГПК України за приписами якої, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про правомірність задоволення судом першої інстанції позовних вимог у даній справі то прийняте місцевим господарським судом додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката скасуванню чи зміні не підлягає.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Положеннями ст. 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 1-4 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, як вбачається з матеріалів справи, до стягнення позивачем за рахунок відповідачем заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 17  000,00 грн на підставі: договору № 1303 від 13.03.2020, додаткової угоди № 5 від 04.06.2021 до вказаного договору, платіжного доручення №  269 від 30.06.2021 на суму 17 000,00 грн, рахунку-фактури № СФ-0406 від 04.06.2021 на суму 17 000,00 грн, опису і вартості правової допомоги (робіт/послуг) у справі № 910/10350/21.
Враховуючи позицію відповідача, з урахуванням принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката, а також часу, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець та тривалість розгляду і складність справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обгрунтованими та документально підтвердженими витратами на професійну правничу допомогу є 8 500,00 грн,
Необхідність дотримання співмірності, обґрунтованості та розумного розміру гонорару адвоката, який покладається на іншу сторону підтримано позицією Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеною в постанові від 01.08 2019 у справі № 915/237/18.
Отже, місцевим господарським судом у даній справі правомірно стягнуто додатковим рішенням від 28.09.2021 з відповідача на користь позивача 8  500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, скаржником у суді апеляційної інстанції не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги. Доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення суду першої інстанції та додаткове рішення не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021, прийняті після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є такими що відповідають нормам закону.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укргазвидобування» слід відмовити, а оскаржувані рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі №910/10350/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі №910/10350/21 залишити без змін.
3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2021 у справі №910/10350/21 залишити без змін.
4. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство «Укргазвидобування».
5. Матеріали справи №910/10350/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено 19.09.2022 після виходу суддів з відпусток.
Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                С.Р. Станік