ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 листопада 2022 року           справа №200/3043/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року справі № 200/3043/22 (головуючий І інстанції суддя Тарасенко І.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій,   зобов`язання вчинити дії,

                                             В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року  позивач звернувся до  суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про:
- визнання протиправними дій  відповідача щодо не зарахування йому до пільгового стажу роботи за Списком № 1: періоду навчання з 01.09.1984 року по 18.06.1988 року в Донецькому індустріальному технікумі за спеціальністю «гірська електромеханіка», за якою присвоєно кваліфікацію гірського техніка - електромеханіка; періоду проходження строкової служби з 24.06.1988 року по 24.05.1990 року; періоду роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; періоду роботи командиром відділення з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіїввугілля»; періоду роботи на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднанні по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська»; 
- зобов`язання Головного управління ПФУ в Донецькій області зарахувати йому до пільгового стажу роботи за Списком № 1: періодів навчання з 01.09.1984 року по 18.06.1988 року в Донецькому індустріальному технікумі за спеціальністю «гірська електромеханіка», за якою присвоєно кваліфікацію гірського техніка - електромеханіка; період проходження строкової військової служби з 24.06.1988 року по 24.05.1990 року; періоду роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; період роботи командиром відділення з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіївугілля»; період роботи на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднані по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська»;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути його заяву  від 21.12.2021 року про призначення пенсії;
- вирішення питання судових витрат (а.с. 1-9).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   щодо не зарахування позивачу   до пільгового стажу роботи за Списком № 1: періоду роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; періоду роботи командиром відділення з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіїввугілля»; періоду роботи на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднанні по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   зарахувати  позивачу до пільгового стажу роботи за Списком № 1: періоду роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; період роботи командиром відділення з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіївугілля»; період роботи на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднані по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   повторно розглянути заяву  позивача від 21.12.2021 року про призначення пенсії.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.  
Вирішено питання судових витрат (а.с. 43-48). 
Представник відповідача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, передбаченого вимогами п. 1 ч. 2 статті 114 Закону № 1058, відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Також просив стягнути на його користь понесені ним у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції судові витрати  в розмірі 3000 грн.
Суд зазначає, що позивачем не подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині  відмови у задоволенні позовних вимог, а тому відзив в цій частині розгляду не підлягає, оскільки відзив на апеляційну скаргу не є тотожним апеляційній скарзі на рішення суду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  позивач  є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою (а.с. 11-17).
21 грудня 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з заявою про призначення пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 104650007068 від 29.12.2021 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із недостатністю пільгового стажу. За доданими документами, позивачу до страхового стажу зараховані усі періоди. До пільгового стаду не зараховано період роботи з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року згідно довідки № 811 від 22.12.2014 року; період роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року згідно довідки № 832 від 23.12.2014 року; період роботи з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року згідно довідки № 721 від 22.12.2014 року до надання акту перевірки довідок (а.с. 25).
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закону № 1058-ІV).
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту Порядок).
Пунктом 1 Порядку передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці 1 цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення.
Порядок пенсійного забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених законодавством, що діяло раніше, визначається статтею 100 даного Закону.
За змістом статті 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, до заяви про призначення пенсії, серед іншого, додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.
Отже, додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 року № 383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 01.12.2005 року за № 1451/11731, передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що були чинними на період роботи особи. При цьому, до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Таким чином з викладених законодавчих норм вбачається, що правовою підставою для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є набуття нею відповідного стажу при виконанні робіт, передбачених Списком № 1.
При цьому, за правилами застосування Списку № 1, визначеними у наведених вище правових нормах, якщо пільгова робота виконувалася до 31.12.1991 року, то застосовується Список № 1, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173; якщо виконання пільгової роботи продовжувалося після 01.01.1992 року або розпочато після цієї дати, але не більше як до 11.03.1994 року, то застосовується Список № 1, затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10; якщо пільгова робота продовжувалася після 11.03.1994 року, або розпочата після цієї дати, але не більше як до 16.01.2003 року, то застосовується Список № 1, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162.
Вивченням трудової книжки позивача встановлено, що позивач працював в період з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіївугілля»; в період з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднані по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська» на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті.
Крім того, період роботи позивача з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року роботи на шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля» на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду з повним робочим днем у шахті (робота, що передбачена Списком № 1) підтверджується довідкою про підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідальних записів у ній, від 23.12.2014 року № 321 (а.с. 19-20).
Період роботи позивача з 16 листопада 1992 року по 19 листопада 1995 року  в Третьому воєнізованому гірничорятувальному загоні Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України на посаді командира відділення (робота, що передбачена Списком № 1) підтверджується також довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 22.12.2014 року № 721. Відповідно до вказаної довідки позивач виконував аварійно - рятувальні роботи у підземних умовах на шахтах, що обслуговувались небезпечних з газодинамічних явищ, гірничих ударів, над категорійних і 3 категорії за газами (а.с. 18).
З довідки про підтвердження наявного трудового стаду для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 811 від 22.12.2014 року вбачається, що позивач в період з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року виконував підземні роботи на 50% та більше робочого часу під землею на посаді начальника зміни по охороні праці підземного на п/о «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська» (а.с. 21-22).
За унормуванням ч. 2 ст. 114 Закону України № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається:
1) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
За приписами пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV особам, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, пенсії призначаються за нормами цього  Закону  в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених  Законом № 1788-XII.
Пунктом «а» ч. 1  ст. 13 Закону № 1788-XII визначено, що  на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого  наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383  (далі - Порядок № 383) передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.                    
Пунктом 10 зазначеного Порядку № 383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку.
Комплексний аналіз норм  Закону № 1788-ХІІ  та Порядку дає підстави дійти висновку, що необхідними умовами для пільгового стажу є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку № 1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного  наказу  або з додатком такого витягу.
При визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовується «Список №1 виробництв, цехів, професій і посад на підземних роботах, на роботах зі шкідливими умовами праці і в гарячих цехах, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах» і «Список № 2 виробництв, цехів, професій і посад, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах».
Професії, за якими працював позивач, віднесені до Списку № 1 виробництв, цехів, професій і посад на підземних роботах, роботах з шкідливими умовами праці і в гарячих цехах, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах і в пільгових розмірах, які затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173, Постановою Ради Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991 року, Постановою Кабінету Міністрів України № 162 від 24.03.1994 року.
Отже, позивач у спірні періоди виконував роботи, які дають право на призначення йому пенсії на пільгових умовах.
Позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про відповідний трудовий стаж із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію за віком відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Таким чином дії відповідача щодо не зарахування до пільгового стажу позивача періоди його роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року, з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року, з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року є безпідставним, оскільки позивачем була надана належним чином оформлена трудова книжка.
Нормами чинного законодавства не передбачено не зарахування періодів роботи до пільгового стажу з підстав «до надання акту перевірки довідок».
За правовою позицією Вищого адміністративного суду України, який при розгляді аналогічних справ № К/800/40969/13 від 13 березня 2014 року та № К/800/27262/13 від 19 червня 2014 року зазначив, що відсутність у позивача уточнюючої довідки про характер роботи та характеристики виконування роботи за наявності чином оформленої трудової книжки та усіх додаткових документів не спростовує наявність у працівника пільгового стажу роботи, що дає право виходу на пенсію на пільгових умовах.
Тобто, уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавити лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Суд також зазначає, що у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини Мозер проти Республіки Молдови та Росії від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.
У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках   своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати   практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку   та   інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Аналогічна     правова     позиція     викладена   в   постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у   справі   № 816/4505/14 і враховується судом при розгляді даної заяви.
Європейський Суд з прав людини   у справі «Лоізіду проти Туреччини» дійшов такого висновку: «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».
Відповідачем не надано суду жодних доказів, що дані, які містяться в трудовій книжці позивача та наданих ним довідок на підтвердження пільгового стажу, містять неправдиві або недостовірні дані.
Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З урахуванням встановлених судом обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   щодо не зарахування позивачу   до пільгового стажу роботи за Списком № 1: періоду роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; періоду роботи командиром відділення з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіїввугілля»; періоду роботи на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднанні по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська» та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   зарахувати  позивачу до пільгового стажу роботи за Списком № 1: періоду роботи з 30.07.1990 року по 09.11.1992 року на посаді електрослюсаря підземного четвертого розряду на Шахті імені XXV з`їзду КПРС Макіївського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Макіїввугілля»; період роботи командиром відділення з 16.11.1992 року по 19.11.1995 року на п/о «Макіївугілля»; період роботи на посаді начальника зміни з охорони праці підземним з повним робочим днем в шахті з 20.11.1995 року по 19.06.1997 року у Макіївському виробничому об`єднані по видобутку вугілля «Макіїввугілля» шахта «Червоногвардійська».
Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За нормою ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Тим більше, що в цьому випадку ніяких нових обставин встановлювати не треба.
З урахуванням наведеного, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію на пільгових умовах, оскільки  позивач досяг необхідного віку та має достатній для призначення пенсії стаж, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію.  
Наведені вище обставини дають підстави суду апеляційної інстанції скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині  зобов`язання  Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області   повторно розглянути заяву  позивача від 21.12.2021 року про призначення пенсії.
Щодо заяви позивача про стягнення на його користь понесені ним у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції судові витрати у розмірі 3000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд зазначає наступне.
Приписами  ст. 134 КАС України  встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Судом встановлено, що 12 січня 2022 року між адвокатом Зажигаєвою Вікторією Борисівною та Івановим Ігорем Ярославовичем укладено договір № 12/01-22 про надання правничої допомоги (а.с. 27-30).
Відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 29.10.2020 року у справі № 686/5064/20), витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Представником позивача надано рахунок на оплату № 05-22 від 12.01.2022   року про сплату послуг з надання правової допомоги, а саме підготовка відзиву на апеляційну скаргу у справі №   200/3043/22 та доданих до неї документів на суму 3000 грн.
Тобто, наданими документами позивачем підтверджено отримання послуг адвоката, а саме підготовка та надіслання до суду відзиву та доданих документів   в загальному розмірі 3000 грн. (три тисячі).
Унормуванням ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За приписами п. 6 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до інших видів правової допомоги відносяться види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно з пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд вказує на не співмірність цих витрат.
З урахуванням складення адвокатом лише відзиву на апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у справі № 200/3043/22, предмет спору у якій не є складним, суд вважає необхідним частково задовольнити клопотання представника позивача та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. (одна тисяча грн.).
За ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
За правилами ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ч. 2 ст. 9, ч. 4 ст. 241, ч. 5 ст. 250, ст. 311, п. 4 ч. 1 ст. 317, ст. 321, ч. 1 ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд                                                     
                                            
                                        П О С Т А Н О В И В :

Апеляційніу скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - задовольнити частково.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року справі № 200/3043/22    - скасувати в частині зобов`язання  Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1  від 21.12.2021 року про призначення пенсії.
В цій частині прийняти нове рішення.
Зобов`язати  Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області    призначити   ОСОБА_1  пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 21.12.2021.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління  Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010, юридична адреса – пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька обл., 84122) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) суми витрат на послуги адвоката у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено 7 листопада 2022 року.

Колегія суддів:                                                                                     Г.М. Міронова
                                                                                                              І.В. Геращенко
                                                                                                              Е.Г. Казначеєв