Постанова
Іменем України
 
18 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/13810/20
провадження № 61-6591св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                                 від 05 листопада 2021 року в складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду до                      ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
В обґрунтування позову вказала, що з 25 вересня 2011 року до 25 січня                  2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль марки «Renault Magnum», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та однокімнатну квартиру за адресою:                    АДРЕСА_1 (далі - спірні автомобіль та квартира).
Згідно із звітами про оцінку ринкова вартість спірної квартири становить         1 278 349 грн, а автомобіля - 338 240 грн.
Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, сторони не досягли.
За таких обставин позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ автомобіля, яка становить                            169 120 грн та грошову компенсацію вартості Ѕ квартири, що становить                      639 174,50 грн.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області                   від 05 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 169 120 грн, як грошову компенсацію вартості Ѕ частини транспортного засобу марки «Renault Magnum», 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та                               639 174,50 грн, як грошову компенсацію вартості Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено право власності ОСОБА_1 на Ѕ частини вказаного транспортного засобу та на Ѕ частини вказаної квартири.
 
Судові рішення мотивовані тим, що спірний транспортний засіб та квартира є спільним сумісним майном подружжя, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у справі спільної сумісної власності. При визначенні розміру грошової компенсації суди узяли до уваги звіт № 20/10/01 від 20 жовтня 2020 року про оцінку транспортного засобу та звіт                                   від 20 жовтня 2020 року про проведення незалежної оцінки середньоринкової вартості однокімнатної житлової квартири.
При цьому апеляційний суд не прийняв посилання відповідача на те, що він не надав згоду на стягнення з нього грошової компенсації, через те, що при вирішенні питання стягнення грошової компенсації частки спільного сумісного майна на користь позивача надання згоди на це відповідачем чинним законодавством не передбачено.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У липні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 71 СК України, статті 372 ЦК України при відсутності доказів дійсної вартості майна на час розгляду справи (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди при вирішенні цієї справи неправильно застосували положення статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду. Позивач не надала суду докази перешкоджання відповідачем їй у доступі та користування спірною квартирою. Крім того, визначений судом розмір компенсації за спірну квартиру є завищеним та необґрунтованим, оскільки його об`єктом є визначення середньоринкової вартості двокімнатної, а не однокімнатної квартири, яка є предметом позовних вимог.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 25 вересня 2011 року до 25 січня 2020 року ОСОБА_1 та                  ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали автомобіль марки «Renault Magnum», 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та однокімнатну квартиру за адресою:                     АДРЕСА_1 .
 
Згідно із звітом № 20/10/01 від 20 жовтня 2020 року про оцінку транспортного засобу середньоринкова вартість автомобіля вказаного автомобіля марки «Renault Magnum» складає 338 240 грн.
Відповідно до звіту від 20 жовтня 2020 року про проведення незалежної оцінки середньоринкової вартості однокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість квартири становить 1 278 349 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
 
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя шляхом припинення її права власності на 1/2 частку у однокімнатній квартирі та на Ѕ частку спірного автомобіля із присудженням їй грошової компенсації вартості Ѕ частин вказаного майна.
 
При вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій підставно врахували обсяг спільно нажитого майна, його середньоринкову вартість, підтверджену належними та допустимими доказами, бажання співвласника (позивача) отримати компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності та дійшли обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості Ѕ частин спірного майна.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.
 
Верховний Суд зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Верховний Суд також зазначає, що у процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.
 
Системне тлумачення положень статті 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.
 
Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
 
Верховний Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
 
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
 
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові                             від 04 листопада 2020 року у справа № 662/1069/17 (провадження № 61-22889св19).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Таким чином, з огляду на зазначене, у справі, що є предметом касаційного перегляду, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 71 СК України та 372 ЦК України в порядку поділу майна подружжя та визнали за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на майно, зобов'язавши його сплатити грошову компенсацію за припинення права власності ОСОБА_1 на це майно.
 
Зазначаючи про надмірний фінансовий тягар, пов`язаний із необхідністю сплати позивачу грошової компенсації за припинення її права власності на спірне майно, відповідач не обґрунтовує, яким чином слід поділити неподільне майно (однокімнатну квартиру та автомобіль) та не пропонує залишити це майно у особистій власності позивача.
 
Верховний Суд зауважує, що визнання особистої приватної власності одного з подружжя на майно, яке є об`єктом поділу майна подружжя, без сплати компенсації частки цього майна, є неприпустимим. Зазначене є незаконним втручанням у право одного з подружжя на мирне володіння майном.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Аргументи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів, зокрема наданих позивачем звітів про вартість спірного майна, та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
При цьому суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам відповідача про те, що звіт про оцінку вартості квартири є необ`єктивний, оскільки у висновку про вартість зазначено розрахунок ринкової вартості двокімнатної, а не однокімнатної, квартири, вказавши, що зазначене фактично є технічною помилкою із врахуванням того, що усі інші частини звіту стосуються однокімнатної квартири.
 
Крім того, у процесі розгляду справи суд узяв до уваги зазначену позивачем вартість спірного автомобіля, визначену останнім на підставі звіту                           від 20 жовтня 2020 року, урахувавши, що відповідач її не спростував та не висловлював із нею незгоду, зокрема і у поданих ним письмових запереченнях (а.с. 134).
 
Поставивши під сумнів вартість майна, що підлягає поділу, відповідач не надав альтернативних даних про його вартість та не зазначив про наявність у нього перешкод із надання відповідних доказів.
 
Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
З викладених вище підстав підстав необгрунтованими є посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 71 СК України, статті 372 ЦК України при відсутності доказів дійсної вартості майна на час розгляду справи.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара