Постанова
Іменем України
 
27 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 607/4927/20
провадження № 51-1443км22
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                      ОСОБА_12
суддів                                                ОСОБА_13., ОСОБА_14
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_15
захисника                                      ОСОБА_16 (у режимі відеоконференції),
прокурора                                       ОСОБА_17                        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника Кондрацького Івана Миколайовича в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року в кримінальному провадженні № 12020210010000157 за обвинуваченням 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Паївки Чортківського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 03 жовтня 2011 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна, 05 травня 2017 року звільненого від відбування покарання умовно-достроково на 6 місяців 16 днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 187 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.        За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ належного йому майна, ч. 3 ст. 187 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. 
2.        На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_1 покарання - 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. 
3.        Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 21 лютого 2022 рокуапеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_16 задоволено частково, вищезазначений вирок змінено, визнано недопустимим доказ - протокол пред`явлення особи для впізнання від 17 січня 2020 року, за даними якого потерпіла ОСОБА_2 у присутності понятих упізнала обвинуваченого ОСОБА_1 . У решті вирок залишено без змін. 
4.        Згідно з вироком  ОСОБА_1 засуджено за те, що він 14 січня 2020 року близько 16:50, перебуваючи у дворі буд. АДРЕСА_2 з тильного боку закладу швидкого харчування «Цибулька», вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, на потерпілу ОСОБА_2 , у результаті якого заволодів сумкою потерпілої з її особистими речами та грошовими коштами, завдавши їй матеріальної шкоди на загальну суму 3 450, 00 грн.
5.        Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_1 14 січня 2020 року близько 18:30 проник з метою вчинення розбійного нападу в буд. АДРЕСА_3 , де, погрожуючи застосуванням до потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 насильства, небезпечного для їх життя чи здоров`я, заволодів майном останніх, у тому числі двома мобільними телефонами марки «NOKIA RM-1110» вартістю 183, 00 грн та 362, 25 грн, чим спричинив їм матеріальну шкоду на загальну суму 545, 25 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
6.        У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_1 скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Стверджує про відсутність в матеріалах кримінального провадження на момент їх відкриття стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України підписаної уповноваженою особою постанови від 15 січня 2020 року про визначення групи слідчих для здійснення досудового розслідування. Крім того, звертає увагу на те, що начальник відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_21 не мав повноважень на створення групи слідчих, оскільки він не є керівником слідчого підрозділу. Також зазначає про відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови від 15 січня 2020 року про об`єднання в одне провадження матеріалів досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2 і 3 ст. 187 КК України, стосовно ОСОБА_1 та постанови про визначення прокурора у кримінальному провадженні. Внаслідок вищенаведеного вважає докази у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_1 недопустимими, оскільки їх зібрано не уповноваженими на те особами. 
7.        Окрім зазначеного, у касаційній скарзі захисник наводить доводи щодо недопустимості як доказу протоколу затримання ОСОБА_1 та незаконності його особистого обшуку під час затримання, в ході якого у нього були вилучені речі, якими він протиправно заволодів, оскільки зазначені процесуальні дії проведені без попереднього дозволу суду та з порушенням його права на захист.  
8.        До того ж захисник посилається на те, що відсутні інші докази вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, крім протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_2 , який був визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом, викрадений у неї та вилучений у ОСОБА_1 під час затримання та особистого обшуку гаманець сірого кольору в судах першої та апеляційної інстанцій досліджений не був, що позбавляє суд права посилатися на нього як на доказ, поняті, які були присутні під час оглядів місця події, допитані не були, доводи ОСОБА_1 про відсутність наміру на заволодіння чужим майном як мети проникнення у домоволодіння потерпілих ОСОБА_5 не спростовані, тому засудження ОСОБА_1 є необґрунтованим, а його винуватість не доведена поза розумним сумнівом.
9.        Також зазначає про недотримання вимог статей 404, 419 КПК України судом апеляційної інстанції, який копію заперечень потерпілої ОСОБА_3 на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 останньому не направив і під час апеляційного розгляду не оголосив, належним чином не перевірив доводів в апеляційній скарзі сторони захисту та, залишаючи її без задоволення, не навів у своїй ухвалі докладних аргументів на спростування цих доводів.
 
Позиції інших учасників судового провадження
10.   На касаційну скаргу надійшло заперечення потерпілої ОСОБА_3 .
11.   У засіданні суду касаційної інстанції захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу.
12.   Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та просив її відхилити. 
 
Мотиви Суду
13.   Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
14.   За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
15.   Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
16.   Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
17.   Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
18.    Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
19.    Судові рішення попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні свідчать, що суди дотримались вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.
20.   Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
21.    Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_16, належним чином перевірив доводи у ній, у тому числі й щодо недопустимості доказів, покладених в основу вироку, які аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, та, погоджуючись із викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами прийнятого ним рішення, законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, із чим погоджується також колегія суддів касаційного суду. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, у ній наведені підстави, з яких відхилено апеляційну скаргу сторони захисту, та докладні мотиви прийнятого судом рішення.
22.   Зокрема предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій були доводи сторони захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження підписаної уповноваженою особою постанови про визначення групи слідчих для здійснення досудового розслідування та незаконність об`єднання матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 , які не знайшли свого підтвердження. 
23.   Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що постанова про визначення групи слідчих від 15 січня 2020 року міститься в матеріалах провадження, складена відповідно до вимог ст. 110 КПК України, підписана начальником відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_21 та була відкрита стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України, про що свідчать відповідні дані реєстру матеріалів досудового розслідування (Т. 1, а. п. 7, 64).
24.   Доводи сторони захисту про відсутність у майора поліції ОСОБА_21 повноважень на підписання вищевказаної постанови є неспроможними, оскільки відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, уповноважений керівник органу досудового розслідування, яким згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК України є також начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції.
25.   Так само в матеріалах кримінального провадження наявна постанова від 15 січня 2020 року про призначення групи прокурорів, складена з дотриманням вимог ст. 110 КПК України та підписана першим заступником керівника Тернопільської місцевої прокуратури (Т. 1, а. п. 66). Згідно з даними реєстру матеріалів досудового розслідування зазначена постанова також була відкрита стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України (Т. 1, 
а. п. 8).
26.   Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про незаконність об`єднання матеріалів досудового розслідування, оскільки матеріали кримінального провадження містять постанову від 15 січня 2020 року про об`єднання в одне провадження матеріалів досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 у кримінальних провадженнях № 12020210010000157 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та № 12020210010000159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з присвоєнням єдиного № 12020210010000157 (Т. 1, а. п. 62-63). Указана постанова також містить усі необхідні реквізити, відповідає вимогам ст. 110 КПК України, підписана уповноваженою особою і відкрита стороні захисту під час виконання вимог 
ст. 290 КПК України (Т. 1, а. п. 7). 
27.   Як убачається з матеріалів кримінального провадження, будь-яких зауважень щодо змісту матеріалів досудового розслідування на момент їх відкриття в порядку ст. 290 КПК України від сторони захисту не надходило.
28.   Крім того, колегія суддів касаційного суду звертає увагу на висновок щодо застосування норми права, викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963 кмо 20), відповідно до якого постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами.Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах. Адже процесуальне рішення про призначення групи слідчих, старшого слідчої групи, зміну групи слідчих чи об`єднання матеріалів досудових розслідувань не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Процесуальні ж документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.
29.   На спростування тверджень сторони захисту щодо незаконного затримання та особистого обшуку ОСОБА_1 , проведених без відповідного дозволу слідчого судді та з порушенням права підозрюваного на захист, а також недопустимості як доказу протоколу його затримання від 14 січня 2020 року, суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі обґрунтовано зазначив, що ст. 208 КПК України не вимагає складання такого протоколу негайно в ході затримання, що висновується зі змісту ч. 5 зазначеної статті, відповідно до якої в протоколі затримання, крім часу складання самого протоколу, мають зазначатися місце, дата і точний час затримання. Згідно з даними протоколу від 14 січня 2020 року, який розпочато о 22:28 та закінчено о 23:10, ОСОБА_1 було фактично затримано у цей же день о 20:36 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, за приписами якого, якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин, уповноважена службова особа має право затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, без ухвали слідчого судді. Так само норми КПК України не вимагають звернення до слідчого судді із клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку затриманої особи чи легалізації проведеного обшуку на підставі рішення слідчого судді. Результати особистого обшуку зазначаються у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (ч. 5 ст. 208 КПК України). 
30.   Протокол затримання ОСОБА_1 складено з дотриманням цих та інших вимог ст. 208 КПК України у присутності понятих та захисника ОСОБА_16, від яких зауважень щодо його змісту не надійшло, тоді як сам ОСОБА_1 від підпису у протоколі відмовився без надання пояснень (Т. 1, 
а. п. 161-165). Як убачається з даних протоколу затримання від 14 січня 
2020 року, було проведено обшук затриманої особи ОСОБА_1 , у ході якого було вилучено у тому числі жіночій гаманець світлого кольору, ножиці із темно-коричневими ручками, два мобільні телефони марки «Nokia», грошові кошти в сумі 393, 00 грн.
31.   Відхиляючи доводи сторони захисту у тій частині, що суд першої інстанції необґрунтовано послався як на речовий доказ винуватості ОСОБА_1 за епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_2 на вилучений у нього гаманець останньої сірого кольору з візерунком у виді цяток білого та жовтого кольорів, оскільки цей речовий доказ не був досліджений судом під час розгляду справи, апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що вказаний гаманець вилучений у обвинуваченого під час його затримання та особистого обшуку 
14 січня 2020 року, долучений до матеріалів справи як речовий доказ 15 січня 2020 року (Т. 1, а. п. 138), згідно з даними протоколу пред`явлення речей, предметів для впізнання від 17 січня 2020 року потерпіла ОСОБА_2 серед пред`явлених їй для впізнання гаманців упізнала за сірим кольором, візерунком у виді цяток білого та жовтого кольорів, а також за наявністю відділень та обшивки гаманець за № 3, який 14 січня 2020 року близько 16:45 був викрадений у неї в м. Тернополі поблизу закладу швидкого харчування «Цибулька», що по вул. Б. Хмельницького, 6. Зазначені процесуальні документи складені відповідно до вимог КПК України, а тому підстав ставити під сумнів законність вилучення і долучення до матеріалів справи вказаного гаманця немає. 
32.   В подальшому цей гаманець був повернутий потерпілій і вона зобов`язалася зберігати його до вирішення справи в суді, про що свідчить її розписка на а. п. 95 у т. 1. Однак у судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла пояснила, що знищила гаманець. Відповідно він не був оглянутий в засіданні суду з об`єктивних причин, про які захисник ОСОБА_6 був обізнаний та водночас не наполягав на його огляді. З вищенаведеними аргументами судів попередніх інстанцій цілком погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
33.   Крім цього, усупереч наведеному в касаційній скарзі захисника ОСОБА_16 винуватість ОСОБА_1 у вчиненні розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_2 підтверджується також іншими доказами, дослідженими та оціненими судом з дотриманням вимог ст. 94 КПК України та обґрунтовано покладеними в основу вироку, зокрема: показаннями в засіданні суду першої інстанції самої потерпілої, яка розповіла про обставини вчиненого стосовно неї злочину так, як їх викладено у вироку, та при цьому впевнено упізнала ОСОБА_1 як особу, яка вчинила щодо неї розбій; даними протоколу огляду місця події з таблицею ілюстрацій до нього від 14 січня 2020 року про вилучення речових доказів, у тому числі сумки, грошових коштів та інших речей потерпілої ОСОБА_2 , а також 6 слідів папілярних візерунків пальців рук; даними протоколу пред`явлення речей, предметів для впізнання з таблицею ілюстрацій до нього від 27 січня 2020 року, за якими потерпіла ОСОБА_2 серед пред`явлених їй для впізнання жіночих сумок впізнала за формою, лейбою, обшивкою, ручками та кишенями сумку за № 4, яку 14 січня 2020 року близько 16:45 було викрадено у неї в м. Тернополі поблизу закладу швидкого харчування «Цибулька», що по вул. Б. Хмельницького, 6; даними висновку судової дактилоскопічної експертизи № 3/1-126/20 від 02 березня 2020 року, згідно з якими вилучені при огляді місця події 14 січня 2020 року по вул. Б. Хмельницького в м. Тернополі на сумці та особистих речах у ній потерпілої ОСОБА_2 сліди папілярних узорів залишені вказівним пальцем лівої руки та середнім пальцем лівої руки ОСОБА_1 . За таких обставин визнання судом апеляційної інстанції недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 січня 
2020 року за участю потерпілої ОСОБА_2 через порушення вимог статей 228, 231 КПК України під час його отримання та виключення з мотивувальної частини вироку стосовно ОСОБА_1 посилання на цей доказ не спростовує висновку місцевого суду про доведеність його винуватості в розбійному нападі на потерпілу ОСОБА_2 .
34.   Відхиляючи доводи в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_16, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, про те, що поняті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зазначені в протоколі огляду місця події від 14 січня 
2020 року, в ході якого було виявлено і вилучено 6 слідів папілярних візерунків пальців рук, сумка чорного кольору, грошові кошти, не могли бути присутні на місці події, оскільки таких людей не існує, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що інформація, отримана захисником на адвокатський запит, згідно з якою зазначені особи за вказаними адресами не проживають та зареєстрованого нерухомого майна в м. Тернополі не мають, оголошена ним в засіданні суду першої інстанції лише 06 жовтня 2021 року, тобто майже через два роки після проведення указаної слідчої дії. Водночас чинним законодавством України не передбачений обов`язок проживання особи за місцем реєстрації, а фактична відсутність понятих за місцем проживання на момент виконання запиту не свідчить про їхню відсутність за вказаними адресами і тим більше не підтверджує того факту, що таких людей не існує. Крім того, той факт, що судом не були допитані поняті, не впливає на повноту встановлення обставин справи, які підлягають доведенню, оскільки допит понятих може проводитись лише з метою з`ясування обставин процесуальної дії, в ході якої вони були присутні.
35.   За встановлених у цьому кримінальному провадженні фактичних обставин дії ОСОБА_1 за епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.
36.   Так само є правильною кримінально-правова оцінка дій ОСОБА_1 за епізодом розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК України.
37.   З доводами у касаційній скарзі захисника ОСОБА_16 про відсутність в діях ОСОБА_1 за епізодом розбійного нападу на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло» колегія суддів касаційного суду не погоджується з огляду на таке. Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Великої палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, при вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «Проникнення у житло, інше володіння чи сховище» в складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном. 
38.   З аналогічних за змістом показань потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 убачається, що ОСОБА_1 потрапив на територію їхнього домоволодіння незважаючи на зачинену вхідну хвіртку на подвір`я та одразу почав вимагати віддати йому гроші або золото, заявляючи, що тепер він тут господар. На вимоги потерпілих залишити їх будинок не реагував, а навпаки застосовував до них фізичне насильство, перешкоджаючи їх спробам виставити його з будинку, не давав викликати поліцію, погрожував ножицями, які взяв у кімнаті будинку, вимагаючи віддати гроші, обшукував кімнату, намагаючись знайти цінні речі, відібрав їх мобільні телефони, а коли побачив, що потерпілій ОСОБА_3 вдалося залишити будинок, утік. Тобто ОСОБА_1 проник на територію домоволодіння потерпілих ОСОБА_5 незаконно з метою заволодіння їх майном. Водночас жодні об`єктивні дані на користь того, що він мав намір придбати у потерпілих алкоголь, відсутні.
39.   Невдовзі за допомогою перехожих ОСОБА_1 був затриманий працівниками поліції, а під час затримання і особистого обшуку у нього було вилучено у тому числі жіночій гаманець, ножиці, гроші, мобільний телефон ОСОБА_4 , а мобільний телефон ОСОБА_3 , який випав з його кишені під час втечі, було знайдено під час огляду місця події. Обставини затримання та вилучення підтверджуються, крім іншого: показаннями в суді свідка ОСОБА_9 , до якого потерпіла ОСОБА_3 звернулася по допомогу, вказавши на ОСОБА_1 як на особу, яка її пограбувала та погрожувала їй, і який наздоганяв ОСОБА_1 ; показаннями працівника поліції - свідка 
ОСОБА_10 , який після отримання повідомлення про пограбування прибув на місце події та за вказівкою свідка знайшов, переслідував та затримав 
ОСОБА_1 , був присутній при його поверхневому огляді та вилученні речей; показаннями свідка ОСОБА_11 , який був присутній як понятий під час затримання і особистого обшуку ОСОБА_1 , підтвердив, що у останнього було вилучено грошові кошти, мобільний телефон, ножиці.
40.   Згідно з даними висновку судової дактилоскопічної експертизи №3/1-125/20 від 04 березня 2020 року, вилучені при огляді місця події 14 січня 2020 року по АДРЕСА_3 за місцем розташування приватного домоволодіння Дідухів сліди папілярних узорів на дверях та у приміщенні спальні залишені середнім пальцем лівої руки, великим пальцем правої руки та безіменним пальцем правої руки ОСОБА_1 .
41.   Даючи оцінку розбіжностям у поясненнях потерпілої ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_10 щодо опису індивідуальних характеристик речового доказу, а саме кольору та форми ножиць, на що вказував в апеляційній скарзі захисник як на одну з підстав для визнання винуватості ОСОБА_1 не доведеною, апеляційний суд зазначив, що ознаки вилучених у нього під час особистого обшуку ножиць в процесі затримання не викликали заперечень у потерпілої ОСОБА_3 , тобто вони були темно-коричневого кольору з подряпинами, а свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні заявив, що при поверхневому огляді затриманого в нього був вилучений предмет, схожий на ножиці, і лише в подальшому детально розповів про їх індивідуальні ознаки, які відрізняються від тих, що впізнала потерпіла. З огляду на наведене колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що підстав для сумніву у показаннях потерпілої ОСОБА_3 , як і в законності затримання та обшуку обвинуваченого, визнання речовим доказом вилучених у нього ножиць, їх огляду - немає, при тому, що сам факт наявності ножиць у обвинуваченого ні потерпілою, ні свідком не оспорюється.
42.   Так само не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону під час долучення до матеріалів справи як речових доказів телефонів потерпілих ОСОБА_5 . Згідно з даними протоколу огляду від 16 січня 2020 року обидва телефони були оглянуті в присутності потерпілих ОСОБА_4 та 
ОСОБА_3 , які упізнали їх за індивідуальними ознаками, в тому числі тріщинами та подряпинами. Під час допиту в засіданні суду першої інстанції потерпілі, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань (ст. 384 КК України), підтвердили ці свої показання, дані в ході досудового розслідування.
43.   Стосовно доводів захисника ОСОБА_16 про те, що його не було повідомлено про надходження заперечення потерпілої ОСОБА_3 на його апеляційну скаргу, що позбавило його можливості висловитися з приводу нього, то ст. 402 КПК України не передбачено обов`язку суду апеляційної інстанції надсилати особам, які подали апеляційні скарги, та/або іншим учасникам судового провадження заперечення на скарги. Той факт, що зазначене заперечення усупереч вимогам ч. 2 ст. 405 КПК України не було оголошено в засіданні суду апеляційної інстанції, в даному випадку істотно не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду про залишення апеляційної скарги захисника ОСОБА_16 без задоволення, а вироку стосовно ОСОБА_1 без змін, оскільки у ньому потерпіла ОСОБА_3 не повідомила будь-яких нових обставин, які б не були предметом дослідження під час розгляду справи по суті судом першої інстанції, її правова позиція у справі залишилася незмінною, участі в засіданні апеляційного суду ні вона, ні її чоловік потерпілий ОСОБА_4 , який на час розгляду справи в апеляційному суді помер, не брали, про розгляд справи за їх відсутності від неї надійшло відповідне клопотання, проти задоволення якого ніхто з учасників апеляційного провадження, у тому числі захисник ОСОБА_6, не заперечував (Т. 2, 
а. п. 213).
44.   Колегія суддів касаційного суду вкотре зауважує, що положення ч. 3 ст. 404 КПК України не встановлюють для суду апеляційної інстанції обов`язку при кожному апеляційному перегляді вироку суду повторно досліджувати докази у провадженні, тільки якщо про це заявлено клопотання. Якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Процесуальний закон такий обов`язок не зробив беззаперечним, оскільки має бути встановлено неповноту дослідження таких доказів або порушення під час їх дослідження, тому в разі відсутності таких підстав відмова у задоволенні клопотання учасника судового розгляду не може розцінюватися як порушення апеляційним судом вимог процесуального закону. Оскільки у цьому кримінальному провадженні таких підстав встановлено не було, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у повторному дослідженні доказів.
45.   Також суд касаційної інстанції звертає увагу, що, як неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine» від 09.12.94 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 р.).
46.   Під час перегляду оскаржених судових рішень у межах касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено таких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду в даному кримінальному провадженні. 
47.   Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_16 не підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення стосовно ОСОБА_1 слід залишити без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів 
 
ухвалила:
 
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 листопада 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника Кондрацького Івана Миколайовича - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_18                                  ОСОБА_19                                      ОСОБА_20