Справа № 450/2879/15-ц                                        Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/1387/22                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Даниліва Є.О. від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -
                                       в с т а н о в и л а : 
       рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 , - задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) 211 276, 63 грн. (в тому числі 208 890 грн. – основний борг, 2 371, 34 грн. – 3 % річних)
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2112,77 грн. (дві тисячі сто дванадцять грн. 77 коп.) судового збору.
       Дане рішення оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Звертає увагу на те що, представлена суду розписка написана та підписана не ним.  Апелянтом заперечується єдиний наявний у справі доказ його правовідносин з позивачем, який нібито складений та підписаний тільки ним. Нотаріально підпис особи яка підписала розписку - не посвідчено. Таким чином, єдиний автор документу категорично заперечує свою участь у його створенні. Однак, суд визнав такі недоведені обставини справи встановленими. Вважає, що сторонами не було укладено договору позики. Вказані кошти відповідач не отримував. Наголошує, що зазначений документ взагалі не можна вважати борговою розпискою в рамках договору позики, оскільки відсутня сама назва документу, мета позики, місце та свідки, при яких могли бути передані згадувані кошти. Зазначає, що неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок, неподання доказів з поважних причин полягає у не проведенні почеркознавчої експертизи, через відсутності оплати відповідачем вартості її проведення. Експертиза двічі призначалась судом за клопотанням відповідача але з причини хвороби відповідача та відсутності у нього коштів для її оплати проведена не була. Разом з тим, з огляду на конкретні обставини цієї справи, не проведення експертизи не дозволило районному суду встановити дійсні обставини, відповідно виконати завдання правосуддя щодо справедливого розгляду справи, що відповідно є проявом надмірного формалізму.
Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
В суді апеляційної інстанції, відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 
В обґрунтування клопотання зазначає, що експертиза двічі призначалась судом за клопотанням відповідача, але з причин хвороби відповідача та відсутності у нього коштів для її оплати проведена не була. Зазначає, що 27.07.2017 року він потрапив на стаціонарне лікування, а 02.08.2017 року йому було зроблено коштовну операцію на серце. Вказує, що кошти, які планував витратити на оплату експертизи пішли на врятування його життя. Вказує, що після проведення операції, для належної післяопераційної реабілітації від нього приховували всі обставини, які б могли його розхвилювати, тому про клопотання експерта про оплату експертизи за ухвалою від 26.07.2017 року його не повідомили. Тому, так само не зміг дослідити своєчасну оплату проведення експертизи під час виконання ухвали від 21.01.2020 року.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Пустомитівського районного суду від 26 липня 2017 року клопотання відповідача ОСОБА_1  – ОСОБА_3  про призначення судової експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі № 450/2879/15-ц за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу, судову почеркознавчу експертизу. Виконання експертизи доручено експертам Львівського НДІСЕ Судові витрати за проведення судової експертизи покладено на відповідача ОСОБА_1 .
Згідно листа Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.04.2018 року №002126, 22.02.2018 року на адресу ОСОБА_1 було скеровано рахунок на оплату експертизи, однак станом на 23.04.2018 року оплата рахунку не проведена та ухвала суду залишилась без виконання.
Ухвалою Пустомитівського районного суду від 21 січня 2020 року клопотання задоволено. Призначено у цивільній справі № 450/2879/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, судову почеркознавчу експертизу. Виконання експертизи доручено експертам Львівського НДІСЕ. Судові витрати за проведення судової експертизи покладено на відповідача ОСОБА_1 .
Згідно листа Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 16.04.2020 року №1974/05-НП-760-20 «Про стан виконання ухвали», 19.02.2020 року на адресу платника ОСОБА_1 був направлений рахунок за проведення експертизи та станом на 15.04.2020 року рахунок за проведення експертизи платником ОСОБА_1 не оплачений. В листі просили суд посприяти здійсненню до 30.04.2020 року оплати вартості проведення експертизи стороною по справі, на яку покладено цей обов`язок ухвалою суду.
В листі також вказано, що 19.03.2020 року на адресу інституту надійшов лист платника ОСОБА_1 з проханням надати можливість оплати рахунку частинами в строк до липня 2020 року.
10.07.2020 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз повернуто справу до суду оскільки, станом на 07.07.2020 року рахунок вартості експертизи не сплачений.
Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання про призначення експертизи слід відмовити, зважаючи на те, що відповідач був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції належним чином; двічі заявляв клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції та такі клопотання задовольнялись судом, однак з підстав не сплати відповідачем рахунку за проведення експертизи, такі двічі не були проведені з його вини.
Щодо доводів клопотання про те, що з причин хвороби відповідача та відсутності у нього коштів для оплати експертизи така проведена не була, то такі колегія суддів вважає не обґрунтованими, зважаючи на те, що операція ОСОБА_1 була проведена в серпні 2017 року, а рахунок на проведення експертизи, призначеної ухвалою від 26.07.2017 року скеровувався відповідачу в лютому 2018 року, тобто через пів року після проведення відповідачу операції. Інша ж експертиза призначалася у 2020 році. Щодо відсутності коштів на проведення експертизи, то на підтвердження вказаного відповідачем не надано належних та допустимих доказів, натомість долучені відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 04.07.2022 року навпаки підтверджують, що у 2019 році у відповідача були кошти на проведення експертизи, а саме отримана страхова виплата у розмірі 16 тис. грн.
Крім цього, суд апеляційної інстанції вправі задовольнити таке клопотання про призначення експертизи лише у випадках коли таке безпідставно не було задоволено судом першої інстанції або у випадку коли заявленню такого перешкоджали об`єктивні причини, що не залежали від волі особи яке таке заявляє, однак таких судом апеляційної інстанції не встановлено та не наведено таких і стороною відповідача, зокрема, і в клопотанні.
Також, слід вказати, що справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції майже шість років, відтак відповідач не скористався своїм правом для оплати експертизи, призначеної за його клопотанням, відтак призначення експертизи у суді апеляційної інстанції свідчить про зловживання ним процесуальними правами та бажання затягування розгляду справи відповідачем.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводів учасників справи в межах доводів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї – колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
       Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 526, 527, 533, 545, 625, 1046, 1047,1048, 1049 ЦК України, 259, 263- 265, 268 ЦПК України та задовольняючи позов, виходив з того, що 31.03.2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 9 000 доларів США, терміном до 31.06.2015 року. Встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення коштів отриманих за договором позики від 31.03.2015 року в повному обсязі, про що свідчить наявність у позивача оригіналу боргового документа - розписки відповідача від 31.03.2015 року. Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, заперечуючи передачу йому грошових коштів за договором позики, не був позбавлений можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористався. Крім того, відповідач не звертався до позивача з вимогою про повернення йому боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також договір позики від 31.03.2015 не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики за несвоєчасне виконання зобов`язання є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а, також, практиці суду касаційної інстанції, що підлягає врахуванню у справах із аналогічними правовідносинами.
       17.11.2015 року  ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив:
- стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) 211 276, 63 грн. (в тому числі 208 890 грн. – основний борг, 2 371, 34 грн. – 3 % річних).
Позов мотивував тим, що 31.03.2015 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав 9 000 доларів США. Дата повернення позики обумовлювалась 31.06.2015 року. У вказаний термін борг повернуто не було. На вимоги позивача повернути суму боргу відповідач відмовляється від повернення. Зазначає, що у відповідача перед нею виникла заборгованість у розмірі 211 276,63 грн., яка складається з 208 890 грн. - основний борг та 3 % річних у розмірі 2 3741,34 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, – 31.03.2015 відповідачем ОСОБА_1  була написанавласноручно розписка (оригінал якої міститься в матеріалах справи) такого змісту:
                               «Розписка
Я, ОСОБА_1 паспорт № НОМЕР_2 виданий Сихівським РВ ЛМГУМВС 20 жовтня 2004 р.
Проживаю м. Пустомити, Дністрова, 21
Отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 9000$ США які повинен повернути в термін до 31.06.15р.

       /підпис/                                                        31.03.15».
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вказано вище 31.03.2015 року ОСОБА_1 була написана розписка, за якою він підтвердив, що отримав від ОСОБА_2 9000 доларів США із зобов`язанням повернути до 31 червня 2015 року.
       Досліджуючи вказану розписку колегія суддів приходить до висновку, що такою підтверджується укладення між сторонами по справі договору позики, за яким позивач ( ОСОБА_2 ) позичив, а відповідач ( ОСОБА_1 ) отримав у борг 9000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31 червня 2015 року. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, про що йшлося.
Кошти відповідачем ОСОБА_1 не повернуто, доказів цього відповідачем не представлено, доводів про це не наведено та оригінал розписки, який знаходився у позивача долучений до матеріалів справи (а.с.60). 
Відповідно слід вважати, що боргові зобов`язання, які виникли відповідно до згаданого договору позики не виконані у добровільному порядку та вимоги позивача про повернення таких коштів у примусовому порядку є обґрунтованими.
Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б доводи відповідача про те, що він жодних коштів від позивача не отримував та спростовували б написану ним власноручно розписку.
Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Окрім цього, надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка встановлює факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також в розписці зазначено про зобов`язання позичальника повернути борг у визначений строк.
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає, що написавши згадану розписку відповідач ОСОБА_1 підтвердив факт укладення між ним та позивачем договору позики, за яким він отримав на час її написання грошові кошти в сумі 9000 доларів США  та зобов`язувався такі повернути до 31.03.2015 року.
Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідач написав розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, заперечуючи передачу йому грошових коштів за договором позики, не був позбавлений можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористався. Крім того, відповідач не звертався до позивача з вимогою про повернення йому боргової розписки, з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також, договір позики від 31.03.2015 не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.
Суд, також, правильно звернув увагу на те, що судова почеркознавча експертиза призначалася два рази ухвалою суду за клопотання представника відповідача і не була виконана у зв`язку з відсутністю оплати вартості проведення експертизи відповідачем.
Враховуючи вказане, суд вірно стягнув з відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 208890 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що боржник не може бути звільнений від передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, тому сума – 3% річних від простроченої суми також підлягає до стягнення.
Суд, також, вірно врахував і те, що будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено.
Відповідно позов, як підставний та обґрунтований підлягав до задоволення та правомірно задоволений судом першої інстанції.
Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
в задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи – відмовити.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

       Повний текст постанови складено 01 грудня 2022 року.

       Головуючий :                  Я.А. Левик
        Судді:                  Н.П. Крайник
                                 М.М. Шандра