Справа № 462/6846/21                                Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1569/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       18 листопада 2022 року                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
в с т а н о в и в:
У вересні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати свою дочку ОСОБА_2 та малолітнього онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, однак, не проживають у ній, дочка вибула з квартири ще у 2018 році та винаймає інше житло за адресою: АДРЕСА_2 , в якому постійно проживає зі своїм сином.
Зазначає, що квартира не приватизована, основний квартиронаймач – ОСОБА_4 (мати позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , нового ще не визначено, однак, весь тягар утримання квартири лежить на ньому, дочка не бере участі ні в ремонті квартири, ні в оплаті житлово-комунальних послуг, особистого майна та речей відповідачів у квартирі немає, що підтверджує втрату їх інтересу до квартири, позаяк, реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу в оформленні субсидії, яка мала б бути призначена як малозабезпеченій сім`ї. 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апелянт зазначає, що висновки суду відносно постійного місця проживання відповідачів є суперечливими, суд не дав належної правової оцінки актам ЛКП про не проживання відповідачів у спірній квартирі, не врахував факт відсутності у ній будь-яких речей відповідачів, оскільки, одружившись 11.05.2019 року, відповідачка забрала з квартири всі свої речі і вибула в інше місце постійного проживання.
Вказує, що суд неправильно застосував положення статті 107 ЖК України та безпідставно відмовив у витребуванні доказів із ЛКП «Сяйво», а також не врахував судову практику, яку він долучав.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, 04.11.2022 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, від інших учасників справи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, тому відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 08.11.2022 року, є дата складення повного судового рішення – 18.11.2022 року. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Частиною другою статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що відповідно до статті 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк, тощо).
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 є дочкою позивача ОСОБА_1 і зареєстрована в квартирі  АДРЕСА_1 з 11.09.2001 року ще за життя основного квартиронаймача – ОСОБА_4 , як її онука.
Спірна квартира не приватизована, складається з трьох кімнат, житловою площею 47,3 кв.м., загальною площею 61,6 кв.м.
З наданих позивачем актів ЛКП «Сяйво» від 07.10.2019 року, 12.05.2020 року, 06.07.2020 року, які складені зі слів сусідів, вбачається, що відповідачка зі своїм малолітнім сином зареєстровані, але не проживають у спірній квартирі.
Іншим актом від 01.11.2021 року, складеним ЛКП «Левандівка», стверджується, що  ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17.09.2021 року проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Звертаючись із вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідачка винаймає помешкання за адресою: АДРЕСА_2 .
Інших доказів, окрім названих вище актів ЛКП, позивачем не надано.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних доказів, з яких можна було б безспірно встановити факт обрання відповідачкою іншого, власне постійного, а не тимчасового, місця проживання, а тому визначених законом підстав для задоволення позовних вимог позивача немає. 
Також колегія суддів звертає увагу, що за положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, відтак, права малолітньої дитини щодо визначення місця проживання є похідними від прав її батьків (або одного з них), а тому не залежить від волі дитини.
Згідно із ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти – члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в малолітнього ОСОБА_3 іншого постійного житла на праві користування чи у власності, аніж спірна квартира.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 18 листопада 2022 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                А.В. Ніткевич