УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 450/66/13-ц
провадження № 61-8351ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - Пустомитівська окружна прокуратура Львівської області в інтересах держави в особі Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, 
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська районна державна адміністрація Львівської області, регіональне відділення Фонду Державного майна України по Львівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду 
від 26 липня 2022 року у справі за позовом Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська районна державна адміністрація Львівської області, регіональне відділення Фонду Державного майна України по Львівській області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2013 року Пустомитівська окружна прокуратура Львівської області в інтересах держави в особі Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська районна державна адміністрація Львівської області, регіональне відділення Фонду Державного майна України по Львівській області, звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку площею 4 га кадастровий номер 4623684900:01:003:0277 у селі Оброшино Пустомитівського району Львівської області.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури задоволено частково, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову і викладено їх у редакції даної постанови.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Не погоджуючись з рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постановою Львівського апеляційного суду 
від 26 липня 2022 року, заступник керівника Львівської обласної прокуратури 26 серпня 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду від 5 вересня 2022 року касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 року залишено без руху, надано заявнику десять днів з дня вручення копії ухвали для усунення зазначених недоліків.
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19), від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), у постановах Верховного Суду від 9 грудня 2020 року у справі № 676/2332/18 (провадження № 61-21940св19), від 14 грудня 2021 року у справі № 361/3579/18 (провадження № 61-16337св20), від 29 травня 2018 року у справі № 922/2222/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції в його незмінній частині та постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Пустомитівський районний суд Львівської області виходив з того, що розпорядником спірної земельної ділянки є Пустомитівська районна державна адміністрація, тому права Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської не порушено, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права.
Львівський апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звернення до суду особи, якій не належить право вимоги, є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи не порушені.
При цьому, апеляційний суд зазначив, що, ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову через відсутність порушеного суб`єктивного права позивача, суд першої інстанції вдався до аналізу матеріальних правовідносин, зокрема оцінки обставин, за яких спірна земельна ділянка перейшла у власність відповідача.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в травні 2009 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.
ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯЕ № 5590001 на земельну ділянку площею 2 га.
ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ № 649250 на земельну ділянку площею 2 га.
ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯЖ № 649249 на земельну ділянку площею 1 га.
ОСОБА_5 отримав державний акт серії ЯЕ № 559002 на земельну ділянку площею 1,4842 га.
Загальна площа земельних ділянок становить 6,4842 га.
29 травня 2009 року приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Лозинською І. П. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки №   НОМЕР_1 площею 2 га, кадастровий номер 4623684900:01:003:0258, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбала зазначену земельну ділянку.
Цього ж дня посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки №  НОМЕР_2 площею 2 га, кадастровий номер 4623684900:01:003:0257, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбала зазначену земельну ділянку.
У подальшому земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 4623684900:01:003:0258, та земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 4623684900:01:003:0257, об`єднано у земельну ділянку площею 4 га, кадастровий номер 4623684900:01:003:0277.
15 червня 2009 року Управлінням держкомзему у Пустомитівському районі Львівської області видано ОСОБА_1 державний акт серії ЯЕ № 559324 на земельну ділянку, кадастровий номер 4623684900:01:003:0277.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, розпорядником спірної земельної ділянки була Пустомитівська районна державна адміністрація, правонаступником якої є Львівська районна державна адміністрація.
З листа Дублянського управління водного господарства Львівського обласного управління водних об`єктів № 141 від 8 червня 2012 року судами попередніх інстанцій встановлено, що на земельній ділянці, належній ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , знаходиться водний об`єкт (ставок) 
площею 1,9 га; даний об`єкт має статус об`єкта загальнодержавного значення та використовувався трестом «Львівсільбуд» для риборозведення.
Також судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області 
від 14 червня 2021 року у справі № 1316/4136/12 підтверджено факт вчинення ОСОБА_6 злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу .9далі - КК) України, однак звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі 
пунктів 3, 4 частини першої статті 49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності), тобто з нереабілітуючих підстав.
Зі змісту вказаної постанови встановлено, що ОСОБА_6 у період 
1998-2006 років, перебуваючи на посаді сільського голови Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, до повноважень якого згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належить організація роботи, керівництво відповідною радою та її виконавчим комітетом, підписання прийнятих ними рішень, тощо, в січні 2005 року вчинив зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки та службове підроблення. 
Будучи службовою особою, зловживаючи владою та службовим становищем, знаючи, що на земельній ділянці площею 6,4842 га знаходяться водні об`єкти і вона не може бути передана у приватну власність, ОСОБА_6 склав та видав завідомо неправдиві рішення сесії Оброшинської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, внаслідок чого громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 незаконно передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 6,4842 га. 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, при розгляді справи суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначив, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачу не належить право вимоги (неналежний позивач), оскільки права, свободи чи інтереси Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області не порушено.
Вирішуючи питання правомірності звернення Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області до суду з відповідним позовом, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли правильного висновку про недоведеність прокурором порушеного права чи інтересу позивача (в інтересах якого діє прокурор), оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, розпорядником спірної земельної ділянки була Пустомитівська районна державна адміністрація, правонаступником якої є Львівська районна державна адміністрація.
Водночас, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно вказав на помилковість фактичного розгляду судом позовних вимог по суті та оцінку обставин, за яких спірна земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_1 .
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), 
від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження 
№ 12-104гс19), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19), від 1 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 922/2222/17, є безпідставними, оскільки у вказаних справах прокурор пред`явив позов інтересах держави в особі органу, який є розпорядником спірних земельних ділянок.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) та у постановах Верховного Суду від 9 грудня 2020 року у справі № 676/2332/18 (провадження № 61-21940св19) і від 14 грудня 2021 року у справі № 361/3579/18 (провадження № 61-16337св20), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 450/66/13-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) предметом позову є стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу.
У постанові Верховного Суду від 9 грудня 2020 року у справі № 676/2332/18 (провадження № 61-21940св19) судами встановлено, що спірна земельна ділянка належала до комунальної власності територіальної громади села Устя Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та знаходиться у межах прибережної захисної смуги Дністровського водосховища.
У той час, як у справі № 450/66/13-ц судами встановлено, що розпорядником спірної земельної ділянки була Пустомитівська районна державна адміністрація, правонаступником якої є Львівська районна державна адміністрація, протеПустомитівська окружна прокуратура Львівської області в інтересах відповідного органу до суду не звернулася.
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 361/3579/18 (провадження № 61-16337св20) зазначено, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, встановлені апеляційним судом не повно, оскаржена постанова суду апеляційної інстанції не в повній мірі відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що є підставою для її скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 рокує необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність рішення суду першої інстанції у незмінній апеляційним судом частині та постанови суду апеляційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції у незмінній апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 31 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 року у справі за позовом Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська районна державна адміністрація Львівської області, регіональне відділення Фонду Державного майна України по Львівській області, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про витребування майна.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук