ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8024/22 Справа № 183/1688/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року                                                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 183/1688/21
Номер провадження 22-ц/803/8024/22
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.
за участю секретаря: Драгомерецької А.О.
учасники справи : 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідачі -  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
третя особа -  ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року головуючого судді Сороки О.В. по цивільній справі про захист прав власника шляхом зняття з реєстрації,-
В С Т А Н О В И В :
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , третя особа:  ОСОБА_5 ,мотивуючи вимоги  тим, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2006 року про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями. В червні 2020 року стало відомо, що в належному їй на праві власності будинку зареєстровані сторонні особи. 08 лютого 2021 року Піщанською сільською радою, на її запит надано відповідь, в якій вказано, що на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2016 року, спільну часткову власність Ѕ частини житлового будинку за вищевказаною адресою визнано за ОСОБА_5 , яка надала дозвіл на реєстрацію відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не є членами сім`ї позивача, та з грудня 2017 року не проживають за адресою реєстрації, що підтверджується актом від 09 березня 2021 року. Залишаючись зареєстрованими за вищевказаною адресою відповідачі створюють перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що позивачем не було заявлено вимог щодо захисту прав шляхом зняття з реєстрації, тобто судом порушено норми ст. 13 ЦПК України. Крім того, довідка оператора комп`ютерного набору СІП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19 січня 2017 року, на яку посилався суд, що підтверджує факт перешкоджання в користуванні житлом є нікчемним доказом. Вказана довідка ніяким чином не може підтверджувати те, що позивач перешкоджає в користуванні житлом, тому висновок суду про поважність обставин не проживання відповідачів у спірному приміщенні є помилковим. Зауважено, що про реєстрацію сторонніх осіб в житлі позивача, їй стало відомо випадково у червні 2020 року, жоден з відповідачів ніколи не намагався заселитися в будинок. 
Позивачем надавався суду доказ, що відповідачі не проживали в будинку в терміни які встановлені ст. 71 ЖК УРСР, а саме акт, згідно з яким відповідачі зареєстровані , але в будинку не мешкають з 2017 року по березень 2021 року, однак судом першої інстанції не надано оцінку вказаному доказу. 
Зазначено, що висновок суду про реєстрацію відповідачів у відповідності до норм закону є помилковим, оскільки здійснення реєстрації місця проживання відповідачів без надання згоди співвласника є порушенням його прав , відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України та пункту 18 постанови КМУ від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 27 лютого 2020 року по справі № 522/8166/17.
Зазначено, що надаючи дозвіл без згоди іншого співвласника будинку на реєстрацію трьох осіб, які не є членами сім`ї обох співвласників, ОСОБА_5 порушено права позивача, оскільки належна їй жила площа на одну особу зменшується, що залишилося поза увагою суду. 
Зазначено, що є помилковим висновок суду про те, що реєстрація відповідачів в житловому будинку не порушує права позивача щодо оформлення субсидії по оплаті житлово-комунальних послуг. Також, поза увагою суду залишились ті факти, що третя особа ОСОБА_5 має у власності житловий будинок де постійно проживає і була зареєстрована до 09 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї ОСОБА_5 має у власності частину цілісного майнового комплексу туристичної бази де постійно і проживає. 

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Кислий М.М. підтримав доводи апеляційної скарги. У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін . 
Інші учасники судового розгляду не з 'явилися , належним чином повідомлені про  дату, час і місце розгляду справи (а.с. 240-242 ). 
Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим,  з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції  не вбачає перешкод для розгляду справи, з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених  ст.371 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове  рішення  відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що державним реєстратором Куліш О.Ю., на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2006 року, за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 лютого 2015 року за № 33579624 (а.с.7,11).
В зазначеному будинку зареєстровані сини ОСОБА_1 : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також особи, які не є членами її сім`ї: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується довідкою Піщанської сільської ради від 11 березня 2021 року за № 387 (а.с.14).
Як встановлено судом ОСОБА_5 надала дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 в домоволодінні 1/ 2 частки,яка належить їй на праві власності. 
Також, встановлено, що ОСОБА_5 зверталась до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування, визнання права користування земельною ділянкою та прав забудовника.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року ОСОБА_5 , відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 . Скасовано державну реєстрацію права власності житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , здійснену 10 лютого 2015 року реєстраційною службою Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області.
Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнано за ОСОБА_5 у порядку спадкування за заповітом ОСОБА_9 право власності на Ѕ частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Отже, право власності ОСОБА_5 на 1/2 частку будинку підтверджується рішенням суду та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 157-167).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановивши, що обставини не проживання відповідачів у спірному приміщенні є поважними, оскільки позивач перешкоджає в користуванні житлом, прийнявши до уваги, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до норм закону, зі згоди власника 1 / 2 частини цього ж домоволодіння, дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову. Посилання позивача, що реєстрація відповідачів в житловому будинку порушує її права, оскільки вона не може оформити належним чином субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг, суд визнав не обґрунтованими.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції .
Як вбачається з матеріалів справи ,як підставу для задоволення позову, позивач, крім іншого, послався на положення ст. ст. 71, 72 ,163 ЖК Української РСР.
З наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається належність позивачу на праві приватної власності 1/ 2 частки вказаного будинку, тому правових підстав для застосування ст. ст. 70-72 ЖК Української РСР немає. 
Враховуючи, що будинок є спільною частковою власністю по 1 \2 частки позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_5 , суд правильно дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. 
           Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Право особи на повагу до житла згідно зі статтею 8 Конвенції охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Докази повинні відповідати критеріям, визначеним у статтях 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. 
Перевіряючи обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції встановлено,що на підтвердження обставин позову позивач надав до суду єдиний акт про не проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за місцем реєстрації : АДРЕСА_1 , від 09 березня 2021 року, складений депутатом Піщанської сільської ради Деревчук В.С. , який підписаний сусідами : ОСОБА_10 ,що мешкає : АДРЕСА_2 ; ОСОБА_11 , що мешкає : АДРЕСА_3 ; синами позивача : ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,що мешкають : АДРЕСА_1 ,відповідно до якого відповідачі зареєстровані, але не мешкають з 2017 року по теперішній час (а.с.8). 
Вказаний акт про не проживання осіб за місцем реєстрації від 09 березня 2021 року не може бути прийнято в якості доказу ,так як вбачається ,що фактично акт підписаний фізичними особами: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому зазначені адреси їх проживання, однак до акта не долучені докази, які б підтверджували факт проживання цих осіб за зазначеними адресами , належність підписів особам, від яких підписаний цей акт не підтверджено. Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є синами позивача ,які є зареєстрованими за адресою спірного будинку ,тобто є заінтересованими особами. Крім того , акт від 09 березня 2021 року лише фіксує відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні,але не доводить факту відсутності у житловому приміщенні без поважних причин. 
      Не зазначення вказаного акту  у оскарженому  рішенні суду не вплинуло на висновки суду  про недоведеність позивачем вимог. Належних та допустимих доказів того , що відповідачі не мешкають у спірному будинку саме з грудня 2017 року без поважних причин ,а також втрати ними інтересу до житла,  позивачем  суду не надано. 
Судом встановлено,що відповідачі ОСОБА_4 - 09 жовтня 2017 року , ОСОБА_2 - 23 жовтня 2018 року , ОСОБА_3 - 23 жовтня 2018 року зареєстровані у спірному будинку за згодою співвласника частини будинку ОСОБА_5 , де 1 / 2 частина належала їй на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року по справі № 22-ц/774/5593/16 (справа № 183/775/14-ц),згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 18 січня 2017 року право власності на 1 / 2 частку будинку за адресою : АДРЕСА_1 було зареєстровано лише за ОСОБА_5 .
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснювала,що позивач ОСОБА_1 самовільно зайняла приміщення,що належать їй на праві власності, незаконно заволоділа іншим майном, та відповідачі через неправомірну поведінку ОСОБА_1 не мали можливості проживати в приміщеннях , що належать їй за адресою спірного будинку та визначених висновком судової будівельно-технічної експертизи . З причин вчинення перешкод її донька ОСОБА_1 зверталася до відділу поліції. 
Як вбачається з матеріалів справи довідка оператора КН СІП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19.01.2017 року підтверджує реєстрацію заяви ОСОБА_1 за № 844.
Докази повинні відповідати критеріям, визначеним у статтях 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. 
А тому , доводи апеляційної скарги про нікчемність доказу, відхиляються судом першої інстанції як такі ,що не ґрунтуються на процесуальному законодавстві .
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими,що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 розглянуті судом в межах заявлених нею вимог . Зазначення згідно позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав власності шляхом зняття з реєстрації (а.с.1), не є виходом за межі заявлених вимог , в розумінні положень ч.1 ст.13 ЦПК України ,а тому доводи скаржника з цього приводу не є слушними .
Відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову , що не були предметом розгляду в суді першої інстанції . 
Тому ,посилання апелянта на здійснення реєстрації місця проживання відповідачів без надання згоди співвласника є порушенням його прав ,відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України та пункту 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 « Про затвердження правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру » , що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 27 лютого 2020 року по справі № 522/8166/17 за позовом фізичної особи до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправними дій щодо відмови в реєстрації місця проживання, зобов*язання зареєструвати за місцем постійного проживання є безпідставними,та відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки спір у наведеній справі та спір ,що розглядається,вочевидь відрізняється як за предметом доказування,правовим регулюванням та обставинами,які мають суттєве значення для її вирішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі та були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є неспроможними, висновки суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення за результатами розгляду позовної заяви про визнання осіб,такими,що втратили право користування житловим приміщенням .
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 06 грудня 2022 року . 

Судді: