Постанова
Іменем України
06 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 520/175/14-ц
провадження № 61-6657св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,
учасники справи:
стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестмент Корпорейшен», 
боржник -  ОСОБА_1 , 
суб`єкт подання - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 червня 2021 року у складі судді Огренич І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Цюри Т. В., Сегеди С. М.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. (далі -приватний виконавець Колечко Д. М.) звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме - на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «Інвестмент Корпорейшен».
Подання обґрунтовувано тим, що на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист № 520/175/14-ц, виданий Київським районним судом м. Одеси 11 червня 2018 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованості за кредитним договором від 07 серпня 2006 року в розмірі 469 440,37 дол. США, що еквівалентно 3 752 236, 87 грн. 
Для погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим документом стягнення може бути звернуто на квартиру АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що право власності на вказану квартиру в установленому порядку за боржником не зареєстровано, приватний виконавець Колечко Д. М. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «Інвестмент Корпорейшен».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 червня 2021 року у задоволенні подання  приватного виконавця Колечка Д. М. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку,  відмовлено.
Ухвала місцевого суду мотивована тим, що доводи заявника про відсутність реєстрації права власності на спірну квартиру за боржником є необґрунтованими, оскільки рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року у справі № 520/17221/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною і скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності № 28112400 від 21 вересня 2018 року державного реєстратора Рубан М. О. Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації». Визначено порядок виконання рішення, та зазначено, що скасування запису про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є підставою для поновлення відомостей у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що передували скасуванню запису.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, приватний виконавець Колечко Д. М. оскаржив його до апеляційного суду.
Постановою Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року апеляційну скаргу приватного виконавця Колечка Д. М. залишено без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року залишено  без змін.
Апеляційний суду в своїй постанові зазначив, що місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні подання приватного виконавця Колечко Д. М. в зв`язку з поновлення відомостей щодо права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що передували скасуванню запису та це рішення підлягає обов`язковому виконанню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2022 року, приватний виконавець Колечко Д. М. просив ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати й постановити нове судове рішення про задоволення його подання, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Також у касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. 
Заявник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 2-9857/10 (провадження № 61-18171св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/1301/18 (провадження № 61-4525св20), від 07 грудня 2021 року у справі № 2-9857/10 (провадження № 61-15153св20).
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга приватного виконавця Колечка Д. М. подана до Верховного Суду у липні 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 належала на праві власності трикімнатна квартира, загальною площею 58,0 кв. м, житловою площею 40,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1  на підставі договору купівлі-продажу № 9988 від 28 вересня 1995 року та зареєстровано за реєстраційним номером 11530746. 
21 вересня 2018 року державним реєстратором Рубан М. О. Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» здійснено запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 28112400, на підставі договору іпотеки від 08 вересня 2006 року.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року у справі № 520/17221/18, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною і скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 28112400 від 21 вересня 2018 року. Визначено порядок виконання рішення. Зазначено, що скасування запису про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є підставою для поновлення відомостей у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що передували скасуванню запису.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне. 
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстровано у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 50 Закону № 1404-VІІІ у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Згідно з частиною десятою статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. 
Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що 07 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Рубан М. О., ОСОБА_3 про визнання неправомірною та скасування державної реєстрації права власності.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною і скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності № 28112400 від 21 вересня 2018 року. Визначено порядок виконання рішення. Зазначено, що скасування запису про право власності на вказану квартиру є підставою для поновлення відомостей у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що передували скасуванню запису.
Таким чином, на час розгляду справи в суді першої інстанції, зроблено правильний висновок, з яким погодився і апеляційний суд, щодо недоведеності приватним виконавцем того, що на час його звернення до суду боржник ОСОБА_1 фактично володів трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , однак право власності на яку за ним не зареєстровано в установленому законом порядку. ОСОБА_1 фактично поновлено відомості у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру, тому відсутні підстави для задоволення подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
Постановою Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 520/17221/18  за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Рубан М. О., ОСОБА_3 про визнання неправомірною та скасування державної реєстрації права власності, яке оприлюднене у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104361618) рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 змінено, виключено з мотивувальної частини постанови посилання на обставини, встановлені в постанові Одеського апеляційного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 520/175/14-ц. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року залишені без змін.
Таким чином, хоча на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірною та скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 було відмолено, а отже, право власності на спірне майно знову набув ОСОБА_3 , це не  вплинуло на правильні по суті висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, та не призвело до ухвалення апеляційним судом незаконного судового рішення. 
Крім того, відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо доводів заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 2-9857/10 (провадження № 61-18171св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 636/1301/18 (провадження № 61-4525св20), від 07 грудня 2021 року у справі № 2-9857/10 (провадження № 61-15153св20) колегія суддів зазначає наступне.
У постановах Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 636/1301/18, розглядаючи подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, викладено висновок про те, що наявність у боржника майна, яке не зареєстровано в установленому законом порядку, перешкоджає виконанню судового рішення, та є підставою для звернення стягнення на це нерухоме майно.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 2-9857/10 виснувано, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, не врахував у повній мірі вимог статей 10, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження», не дослідив належним чином наданих доказів та не перевірив належним чином доводів приватного виконавця про те, що звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, може бути застосоване у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача.
У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 2-9857/10, зазначено про те, що суди, відмовляючи у задоволенні подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, не розглянули подання виконавця по суті, не визначилися у питанні, чи відсутня на момент звернення державного виконавця із зазначеним поданням реєстрація права власності боржника на спірне нежитлове приміщення і чи є, відповідно, підстави для застосування положень частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частини десятої статті 440 ЦПК України.
Таким чином, обґрунтування, наведене заявником в касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах Верховного Суду.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суд першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду України та постановах Верховного Суду. Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, в яких викладені висновки щодо застосування норм права, та  які не врахували суди попередніх інстанцій у цій справі.
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду. 
Доводи касаційної скарги не впливають на правильність судових рішень, не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими. 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          І. М. Фаловська
                                                                                                                        С. Ю. Мартєв
                                                                                                                        В. В. Сердюк