ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8263/22 Справа № 242/6861/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Агєєва О.В.,
суддів:         Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,
розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №242/6861/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське», третя особа – Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди,за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 09 березня 2022 року,ухвалене у складі судді Черкова В.Г., повний текст рішення складено 09 березня 2022 року -
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 28.04.2021 року він працевлаштувався в ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», в якості гірника очисного забою підземного 4 розряду з повним робочим днем в шахті. 14.06.2021 року він звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В період перебування в трудових відносинах він отримав захворювання професійного характеру згідно встановленого діагнозу: хронічний бронхіт II стадія, фаза затихаючого загострення, прикореневий та базальний пневмофіброз, ЛН І-ІІ ст.. (один-два), хронічна радикулопатія 1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово тонічним та больовим синдромами. Захворювання професійне встановлене вперше. Згідно довідки обл. МСЕК м. Слов`янськ серії 12AAA № 106186 від 16.11.2021 року йому по зазначеному професійному хронічному захворюванню первинно за сукупністю встановлена ступінь втрати професійної непрацездатності в розмірі 55%, а також третя група інвалідності пов`язана з профзахворюваннями. Факти отримання ним хронічних професійних захворювань знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків. Так, згідно п.18 зазначеного акту розслідування хронічного професійного захворювання причинами є: пил переважно фібро генної дії - фактична величина 30.6-55,2 мг/м3, перенавантаження. На теперішній час він не працює, є пенсіонером, інвалід ІІІ групи. Стан здоров`я позивача постійно погіршується, порушився нормальний життєвий ритм, позивач відчуває фізичні болі та сильні душевні страждання, які зазнав в зв`язку з виробничим ушкодженням здоров`я. Втрата працездатності та отримання інвалідності спричинили порушення життєвих зв`язків позивача та вимагає додаткових зусиль для організації його життя і лікування. В зв`язку з професійним захворюванням позивач не має можливості працювати за спеціальністю та отримувати належну заробітну плату для утримання сім`ї, а виплати отримувані ним, не можуть покрити витрати на лікування. Просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 97295,00 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 09 березня 2022 року позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 66000,00 грн. без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування зазначив, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем всього 32 робочих дня, і за такий короткий проміжок часу хронічні хвороби з`явитися у позивача просто не могли. Належним відповідачем мало б бути ДП «Селидіввугілля» в інтересах ВП «Шахта «Котляревська», оскільки відповідач відпрацював на цьому підприємстві 6170 робочих днів, тобто 98,85% робочого часу. Однак ДП «Селидіввугілля» не залучено до участі у справі. Крім того, з виписок з медичної карти позивача вбачається, що він почав відчувати симптоми хронічних захворювань ще у 2019 році, працюючі на шахті «Котляревська» ДП «Селидіввугілля». Позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак навмисно сприяв розвитку професійного захворювання, продовжуючи працювати у шкідливих умовах з метою набуття права для оформлення пенсії за віком на пільгових умовах та отримання відповідних компенсацій. Судом не враховано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, до залежно від ступені вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. Суд не надав оцінки характеру правопорушення, ступеню вини відповідача, глибині фізичних та моральних страждань. Третя група інвалідності є робочою, крім того, позивач отримує пенсію за віком в максимальному розмірі, отже вживати додаткових зусиль для організації свого життя йому не потрібно. Крім того, вбачається, що 10% втрати працездатності були встановлені позивачу у зв`язку з його травмуванням на шахті «Росія», зараз ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», та позивач не повинен нести відповідальність за ці 10% втрати працездатності. Крім того, судом не дотримано принципу зрозумілості рішення, оскільки чітко не зазначено, чи повинна сума відшкодування моральної шкоди позивачеві сплачуватися повністю, чи з відрахуванням податків та інших загальнообов`язкових зборів. Так ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 та ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. Посилання ж суду на ч.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року є хибним, оскільки даний пленум унормовує відносини саме з оплати праці, а не моральної шкоди.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив залишити рішення без змін, а скаргу позивача без задоволення. В обґрунтування зазначив, що те, що він не тривалий час працював на підприємстві відповідача, не знімає з останнього відповідальності, оскільки саме після роботи на підприємстві відповідача його здоров`я погіршилось. Позивач дійсно лікувався і у 2019 році, але лікування було вдалим, в результаті чого він був взмозі повернутися на роботу. Зазначив, що були наявні підстави для повернення апеляційної скарги, оскільки представник відповідача отримав копію оскаржуваного рішення ще 21 березня 2022 року.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна у позову у даній справі складає 97295 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб., тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін з наступних підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має тривалий стаж роботи в підземних умовах.
Зокрема, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 28.04.2021 року, звільнений 14.06.2021 року за ст.38 КЗпП України.
Згідно медичного висновку центральної лікарсько-експертної комісії про наявність професійного характеру захворювання №6594 від 29.09.2021 року клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці ім.Ю.І. Кундієва Національної Академії медичних наук України» отримав захворювання професійного характеру згідно встановленого діагнозу: 1. Хронічний бронхіт II стадія, фаза затихаючого загострення. Прикореневий та базальний пневмофіброз ЛН І-ІІ ст. (один-два), 2. Хронічна радикулопатія ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово тонічним та больовим синдромами. Захворювання професійне встановлене вперше. Протипоказана робота у мовах впливу пилу, токсичних і подразнюючих речовин, фізичних перевантажень, дискомфортного мікроклімату, шуму.
Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання хворого ОСОБА_1 (Форма П-4) від 03.11.2021 року хронічне професійне захворювання виникло за обставин тривалої роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів – виробничий пил, навантаження, вимушена робоча поза. Раніше хронічних професійних захворювань у ОСОБА_1 виявлено не було. Як вбачається з Акту від 03.11.2021р., з метою ліквідації і запобігання виникненню хронічних професійних захворювань директору ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» запропоновано постійно при працевлаштуванні робітників, які мають тривалий стаж роботи в підземних умовах, видавати направлення на проходження поглибленого медичного огляду з метою попередження виникнення професійних захворювань.
Згідно довідки МСЕК серії 12 ААА № 106186 від 16.11.2021 р. ОСОБА_1 встановлено первинно-повторно 65 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (55 % первинно за профзахворюванням та 10 % повторно за трудовим каліцтвом). 
Позивач проходив стаціонарне, амбулаторне лікування в Селидівській ЦМЛ, інституті медицини праці м. Київ і інших лікувальних закладах.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що тяжкі та шкідливі умови праці на підприємстві відповідача призвели до професійного захворювання позивача, та цим позивачу було заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив зі ступеню, характеру, обсягу і тривалістю страждань, та того, що професійна працездатність в зв`язку з професійним захворюванням згідно висновку МСЕК втрачена на 55%, позивач визнаний інвалідом третьої групи безстроково. 

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини 1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.
Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004  зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано медичний висновок лікарсько-експертної комісії, Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, довідку про результати визначення ступеню втрати працездатності, та довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, відповідно до яких позивачу безстроково встановлено 3 групу інвалідності, ступень втрати працездатності - 65 відсотків, з яких 55% первинно за професійним захворюванням.
Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 29 вересня 2021 року № 1/9 на ім`я позивача в якості обґрунтування діагнозу хронічного професійного захворювання (отруєння): підставою для визначення професійної категорії захворювань явились: дані клініко-функціональних обстежень, динаміка захворювань, їх розвиток під час роботи, інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці від 10.09.2021 року, згідно якої хворий підлягав комплексній дії виробничих факторів, параметри яких перевищували допустимі величини (концентрація пилу: МГВМ 75,2-148,7 мг/м3 при ГДК 10,0 мг/м3; ГРОЗ 55,2-120,8 мг/м3 при ГДК 10,0 мг/м3, фізичне навантаження, вимушена робоча поза), стаж в шкідливих умовах праці більше 20 років.
Таким чином, в даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Відповідач зазначає, що розмір моральної шкоди, яку було стягнуто судом першої інстанції, з огляду на нетривалу роботу позивача на його підприємстві, є завеликим. Однак апеляційний суд не приймає до уваги доводи скарги щодо необґрунтованості розміру відшкодування, оскільки відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 березня 1995р., №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не  містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З рішення суду вбачається, що судом першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно досліджені всі обставини по справі у тому числі: характер та ступень втрати працездатності, яка встановлена позивачу безстроково, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, з урахування встановлення третьої групи інвалідності, яка є робочою групою, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, судом враховані всі надані сторонами докази і їм дана належна оцінка, у тому числі терміну роботи позивача саме на підприємстві відповідача. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди у 66000 грн. є справедливою та такою, що відповідає обставинам справи. 

Щодо посилань позивача на розрахунок моральної шкоди у інших справах, у тому числі тих, що переглядалися Донецьким апеляційним судом, то зазначені розрахунки зроблені за інших обставин та не можуть слугувати підставою для переоцінки доказів у справі, до чого і зводяться доводи апелянта.

Крім того, апеляційний суд довід скарги, що відповідач не повинен нести відповідальність за травмування позивача в ході роботи на іншому підприємстві, не має правового значення, адже вбачається що суд при визначення розміру шкоди врахував саме 55% втрати працездатності при професійному захворюванні, без врахування тих 10%, які були отримані внаслідок травмування.

Щодо недотримання судом першої інстанції принципу зрозумілості рішення, то апеляційний суд зазначає, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню, суд обґрунтовано посилався на те, що відповідно до ч.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, саме роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді моральної шкоди, нарахованої на підставі рішення суду.
При цьому апеляційний суд зазначає, що у разі виникнення труднощів при виконанні рішення відповідач має право подати заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, передбаченому ст.271 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає  принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Селидівського міського суду Донецької області від 09 березня 2022 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» залишити без задоволення.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 09 березня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: