ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8849/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 вересня 2022 року                                                                                       м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача:                Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії,- 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки за періоди роботи з 26 вересня 2006 року по 23 листопада 2007 року, з 05 лютого 2009 року по 12 грудня 2012 року, з 13 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної відпустки в сумі 42 926,03 грн;
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 7800 грн. (сім тисяч вісімсот грн.) одноразової грошової допомоги, порядок нарахування якої визначено ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за період з 26 вересня 2006 року по 23 листопада 2007 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за періоди роботи з 26 вересня 2006 року по 23 листопада 2007 року, з 05 лютого 2009 року по 12 грудня 2012 року, з 02 січня 2013 року по 27 листопада 2014 року.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток за періоди з 26 вересня 2006 року по 23 листопада 2007 року, з 05 лютого 2009 року по 12 грудня 2012 року, з 02 січня 2013 року по 27 листопада 2014 року.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем по відношенню до позивача та є неналежним відповідачем у справі. Натомість, роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта є народний депутат України. Крім того наголошує на відсутності правових підстав для виплати помічнику-консультанту народного депутата України коштів понад встановлений постановою Верховної Ради України фонд оплати праці помічників консультантів.
Крім того, апелянтом зауважено, що суд першої інстанції залишив без уваги ту обставину, що компенсація за невикористану відпустку за період з 26.09.2006 року по 11.06.2007 року нараховано та виплачено, що підтверджується копією розрахункового листа. 
До Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено. 
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 29.09.2006 р. за №76624, ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника- консультанта народного депутата України ОСОБА_2 ..
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 11.07.2007 р. за №4333 ОСОБА_1 переведено з посади помічника-консультанта народного депутата України V скликання ОСОБА_2 до народного депутата України V ОСОБА_3 .
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 22.11.2007 р. за №7253, ОСОБА_1 звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України V скликання.
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 12.002 2009 р. за №644 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України VI скликання ОСОБА_3 .
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 12.12.2012 р. за №5205 ОСОБА_1 звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України у зв`язку з припиненням повноважень народного депутата України VI скликання.
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 26.12 2012 р. за №6341 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України VII скликання Момота О.І. без поширення Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 11.01 2013 р за №711 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 р за №7212 ОСОБА_1 звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України VII скликання.
Позивач звернувся до Апарату Верховної Ради України з заявою про виплату компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки.
Листом керівника управління кадрів Верховної Ради України від 12 березня 2021 року №20-17/224 повідомлено, що кількість календарних днів невикористаної відпустки складає: за період з 12 червня 2007 року по 23 листопада 2007 року - 13 календарних дів; за період з 05 лютого 2009 року по 12 грудня 2012 року - 115,5 календарних днів; за період з 13 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року - 59 календарних дні, в той же час, зауважено, що всі виплати здійснюються тільки в межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. На момент звільнення економія фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України з якими працював позивач була відсутня, а тому, здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, яка полягає у ненарухванні та невиплаті грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України від 17.11.1992 №2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі - Закон №2790-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Частиною 1 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Відповідно до частини 3 статті 34 Закону України Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Відповідно до частини 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Згідно з положеннями статей 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.
Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06 листопада 1992 року роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.
Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.
Згідно з частиною 7 статті 1.1 «Положення про помічника-консультанта народного депутата України», помічники-консультатнти, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Частина 8 статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.
Згідно частини 1 статті 4.1. Положення передбачає, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».
Щодо застосування норм Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За наведених обставин, до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».
Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту -Закон № 504/96-ВР).
Згідно із частиною 3 статті 2 Закону України №504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (частина 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР).
Положення частин 1 та 4 статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 та 4 статті 83 КЗпП України.
Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Аналіз наведених вище норм Закону № 504/96-ВР та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.
Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.
Згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Оскільки позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд приходить висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із відповідним народним депутатом України Верховної Ради України шостого скликання.
Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц.
При цьому, посилання відповідача у листі від 15 березня 2021 року №15/26-2021/92610, так як і у відзиві на позовну заяву, на те, що у нього відсутній обов`язок виплати компенсації, оскільки, всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників - консультантів не відповідає вимогам закону. Частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає такого обов`язку на народного депутата.
Видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Аналіз положень Закону України «Про статус народного депутата України» дає підстави вважати, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народними депутатами України.
Щодо відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, суд зазначає таке.
Нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.
Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 червня 2016 року у справі № 826/23419/15 (К/800/5905/16).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.
При цьому, судом першої інстанції, стосовно періоду роботи позивача в період з 13 грудня 2012 року по 01 січня 2013 року, вірно зауважено, що позивачем не надано доказів, що в нього є право на компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки.
Крім того, як вірно зазначено апелянтом також не підлягає виплаті компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 26 вересня 2006 року по 11 червня 2007 року.
Як вбачається з наявної в матеріалах довідки №20-17/224 від 12.03.2021, період, за який не використано щорічну відпустку та не виплачено компенсацію у 2007 році складає 13 днів, з 12.06.2007 року по 23.11.2007 року.
Більш того, відповідно до наявної в матеріалах справи копії особистого розрахункового листка ОСОБА_1 за серпень 2007 року позивачу нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 21 календарний день в розмірі 1   799,32грн (а.с. 102).
В той же час, як вірно зазначено судом першої інстанції, розрахунок самої суми компенсації за невикористані позивачем дні відпустки належить до виключних повноважень відповідача.
З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Отже, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законодавством порядку вирішує справи.
В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року за №13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визначається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Отже, визначення суми компенсації на отримання якої має право позивач належить виключно до повноважень відповідача і тому суд не може зобов`язати виплачувати конкретну її суму, а має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату такої компенсації.
В порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Відповідно до пункту 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що вимога позивача в частині визначення ним конкретної суми, задоволенню не підлягає, а відтак, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд, керуючись приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача та вважає за необхідне зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки за періоди з 27 листопада 2007 року по 12 грудня 2012 року та з 13 грудня 2012 року по 07 лютого 2017 року.
Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що задоволенню не підлягають вимоги позивача в частині стягнення з Апарату Верховної Ради України одноразової грошової допомоги, порядок нарахування якої визначено ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за період з 26 вересня 2006 року по 23 листопада 2007 року, оскільки плата такої підтверджується наявною в матеріалах справи копії особистого розрахункового листка за листопад 2007 року (а.с. 103).
В частині позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці помічників-консультантів народного депутата України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, тому суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексів законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці», зокрема, передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
З аналізу наведеної правової норми вбачається, що компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити в день звільнення працівника.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, та не спростовано апелянтом, позивачеві у день звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.
Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення повного розрахунку під час звільнення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягають задоволенню.
Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляд викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків як про існування у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку та і щодо нарахування та виплати компенсації за несвоєчасний розрахунок. Поряд із цим, суд першої інстанції невірно визначив період за який підлягає нарахуванню компенсація за невикористану відпустку, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню. 
на У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року в частині визнання протиправною бездіяльністі Апарату Верховної Ради України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за періоди роботи з 26 вересня 2006 року по 11 червня 2007 року, та зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за цей період скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                                   	                   О. О. Беспалов	
Суддя 	                        В. Ю. Ключкович	
Суддя	               А. Б. Парінов	

(Повний текст постанови складено 16.09.2022)