Справа № 153/1910/21
Провадження № 22-ц/801/1498/2022
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року	Справа № 153/1910/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Оніщука В.В.,
суддів: Медвецького С.К., Рибчинського В.П.,
з участю секретаря судового засідання: Олійник Г.Є.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року, ухвалене в складі судді Гаврилюк Т.В., в залі суду,

встановив:

У грудні 2021 року  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеним та визнання права власності на нерухоме майно. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що восени 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено усну угоду про купівлю - продаж належної відповідачу на праві власності будівлі молочнотоварного комплексу, що розташована по АДРЕСА_1 . 
Для укладення угоди купівлі-продажу відповідачу необхідні були кошти на виготовлення технічної документації, які їй надала позивач. З того часу ОСОБА_2 фактично передала позивачу вищевказане нерухоме майно, яким остання користувалась, провела заміну вікон у приміщенні на суму приблизно 30 000 грн, відремонтувала двері в приміщення, провела розчищення під`їзних доріг. У даному приміщенні зберігаються належні позивачу та її чоловіку матеріальні цінності, сільськогосподарська техніка та урожай. 
03 грудня 2020 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі - продажу нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язалась продати та передати ОСОБА_1 будівлю молочнотоварного комплексу в строк до 01 квітня 2021 року та укласти договір купівлі - продажу зазначеної будівлі на умовах передбачених даним договором. 26 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін до попереднього договору від 03 грудня 2020 року, відповідно до якого сторони продовжили дію попереднього договору до 01 грудня 2021 року. Інші умови залишились без змін. Сторонами було узгоджено всі істотні умови договору: предмет договору - будівля молочнотоварного комплексу, загальна ціна договору – 100 000 грн, з яких 89 600 грн (90% ціни договору) сплачено відповідачу у справі до підписання попереднього договору. 
11 листопада 2021 року ОСОБА_1 було направлено відповідачу поштовим зв`язком пропозицію на укладення договору на умовах визначених попереднім договором, яка була отримана ОСОБА_2 19 листопада 2021 року. В кінці листопада 2021 року ОСОБА_2 направила позивачу письмову пропозицію про зміну ціни продажу будівлі молочнотоварного комплексу у зв`язку із набуттям нею у власність земельної ділянки площею 1,3142 га.
Оскільки під час укладання попереднього договору були визначені всі істотні умови та земельна ділянка не входила до предмета договору, а тому позивач не прийняла такі умови ОСОБА_2 . Після чого відповідач стала ухилятися від виконання умов нотаріально посвідченого попереднього договору. Строк дії попереднього договору сплив 01 грудня 2021 року. Строк повернення відповідачем отриманої від позивача суми забезпечення виконання зобов`язання сплив 04 грудня 2021 року. Загальна сума, яка підлягає сплаті відповідачем на умовах попереднього договору становить 179 200 грн, з яких 89 600 грн – сума забезпечення виконання зобов`язання, 89 600 грн - штраф за невиконання зобов`язання. 
Окрім цього позивач вказує, що у зв`язку із не укладенням договору купівлі - продажу, вона понесла пов`язані з договором витрати у розмірі 21 800 грн на оплату послуг нотаріуса, консультацій адвокатів, виготовлення документів, закупівлю обладнання та послуг пов`язаних із функціонуванням молочнотоварного комплексу. 
На підставі викладеного, позивач звернувшись в суд з даним позовом, просила:
- визнати укладеним ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі - продажу будівлі молочнотоварного комплексу по АДРЕСА_1 на умовах нотаріально посвідченого попереднього договору, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 03 грудня 2020 року із змінами від 26 березня 2021 року; 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на будівлю молочнотоварного комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 1521,7 кв.м.;
- стягнути із неї на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 10 400 грн відповідно до умов п. 4 та п. 5 нотаріально посвідченого попереднього договору укладеного 03 грудня 2020 року із змінами від 26 березня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна укладеним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.
Захід забезпечення позову, який було застосовано на підставі ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2021 року у вигляді накладення арешту на будівлю молочнотоварного комплексу, яка розташована по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, відповідно до запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійсненому Державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області 27 серпня 2020 року номер запису про право власності 38437075, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2181656005256 скасовано. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний і неефективний спосіб захисту своїх прав, який суперечить правовим нормам. 
Також у рішенні суду першої інстанції зазначено про те, що примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам ст. 635 ЦК України і положенням ст. 321 ЦК України про непорушність права власності.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, а також неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В обгрунтування апеляційної скарги заявником зазначено, що відповідно до положень Конституції України та положень ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обраний нею спосіб захисту є належним. 
Також скаржником вказано, що судом першої інстанції не взято до уваги надані відповідачем докази, зокрема, Витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку, який засвідчує, що ОСОБА_2 отримала право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського фермерського господарства, а також завірену копію пропозиції відповідача від 15.11.2021, у якій остання пропонує збільшити ціну договору у зв`язку із оформленням нею права власності на землю. 
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції безпідставно відмолено у прийнятті таких доказів як оригінал квитанції до прибуткового касового ордера №183 від 09.12.2021 та оригінал довідки про оплату послуг нотаріуса. 
Відповідач ОСОБА_2 надіслала на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про безпідставність скарги та просить у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.
Відповідач ОСОБА_2  та її представник, які приймали участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 03 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ямпільського районного нотаріального округу Вінницької області та зареєстрований в реєстрі за №1028. Договір укладено на наступних умовах: ОСОБА_2 зобов`язалась продати та передати ОСОБА_1 будівлю молочнотоварного комплексу по АДРЕСА_1 в строк до 01 квітня 2021 року та укласти договір купівлі - продажу зазначеної будівлі молочнотоварного комплексу протягом цього ж строку на умовах, передбачених даним договором. За домовленістю сторін продаж будівлі молочнотоварного комплексу буде вчинено за 100 000 грн з урахуванням суми забезпечення виконання зобов`язання, переданої за даним договором. Основний розрахунок буде здійснено під час посвідчення основного договору. На підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 суму забезпечення виконання зобов`язання в розмірі 89 600 грн. Зазначена сума сплачена ОСОБА_1 ОСОБА_2 до моменту підписання даного договору. Якщо договір купівлі - продажу не буде укладено протягом строку встановленого п.1 даного договору з вини ОСОБА_2 , то ОСОБА_2 зобов`язана проявом 3 календарних днів з дня настання зазначеного строку повернути ОСОБА_1 забезпечення виконання зобов`язання та сплатити штраф у розмірі 100 відсотків від суми забезпечення виконання зобов`язання (а.с. 8-9).
З договору про внесення змін до попереднього договору від 26 березня 2021 року встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 внесли зміни до попереднього договору від 03 грудня 2020 року в частині строку укладення договору купівлі - продажу будівлі молочнотоварного комплексу по АДРЕСА_1 та визначено строк до 01 грудня 2021 року (а.с.10).
Згідно пропозиції про укладення договору від 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 з пропозицією укласти договір купівлі - продажу на умовах попереднього договору від 03 грудня 2021 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями (а.с. 11-12).
З пропозиції від 15 листопада 2021 року встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 із пропозицією щодо ціни продажу будівлі молочнотоварного комплексу та земельної ділянки: вказала, що нею була набута у власність земельна ділянка, площею 1,3142 га на якій розташована нерухомість. Тому запропонувала внести зміни щодо ціни продажу, вказаної в п. 4 Попереднього договору від 03.12.2020, у зв`язку з набуттям у власність земельної ділянки та продажу не тільки будівлі молочнотоварного комплексу, а також земельної ділянки на якій він розміщений (а.с. 13).
Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернулась в суд із відповідним позовом, у якому заявила вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеним та визнання права власності на нерухоме майно.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває в податковій заставі, (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 02 грудня 2010 року N 2756-VI, від 11 лютого 2010 року N 1878-VI).
Отже, цивільним законодавством встановлено вимоги щодо форми і змісту договору купівлі - продажу  нерухомого майна та  попереднього договору  до вказаного основного договору.
Матеріали справи свідчать про те, що попередній договір від 03 грудня 2020 року посвідчений нотаріально та відповідає вимогам цивільного законодавства, а також встановлено, що договором про внесення змін до попереднього договору від 26 березня 2021 року, який посвідчений нотаріально, сторонами внесено зміни до п.1 попереднього договору від 03 грудня 2020 року в частині визначення строку укладення договору купівлі - продажу, а саме встановлено 01 грудня 2021 року кінцевим строком для укладення договору купівлі-продажу.
Відповідно до вимог статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, договір купівлі - продажу будівлі молочнотоварного комплексу у термін до 01 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем не укладено. 
Укладеним між сторонами попереднім договором передбачено, що у разі, якщо договір купівлі-продажу будівлі молочнотоварного комплексу не буде укладено протягом строку встановленого в даному договорі, з вини ОСОБА_2 , то остання зобов`язана протягом трьох календарних днів з дня настання зазначеного строку, повернути ОСОБА_1 суму забезпечення виконання зобов`язання отриману за даним договором та сплатити штраф у розмірі 100% від суми забезпечення виконання зобов`язання.
Отже, умови попереднього договору у разі його невиконання не передбачають таких наслідків як перехід права власності на спірне майно від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Таким чином, сам факт наявності попереднього договору щодо купівлі - продажу молочнотоварного комплексу не є підставою для переходу права власності на нього від продавця до покупця. 
За змістом статті 635 ЦК України, у разі ухилення сторони від виконання попереднього договору передбачено відшкодування другій стороні збитків, у даному випадку це повернення ОСОБА_1 суми забезпечення виконання зобов`язання отриманої за даним договором та сплата штрафу в розмірі 100% від суми забезпечення виконання зобов`язання, а не перехід права власності від продавця до покупця.
З цього приводу Верховний Суд України у постанові №6-226цс14 від 02 вересня 2015 року зазначив, що положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.
Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.
Відтак, з урахуванням наведеного вище та встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку позивачем обрано невірний і неефективний спосіб захисту своїх прав, який суперечить правовим нормам. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було прийнято певні докази по справі не спростовують висновок суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову.
Щодо викладених у апеляційній скарзі посилань на обрання саме судом іншого належного способу захисту прав, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що предметом позову у даній справі було виключно визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеним та визнання права власності на нерухоме майно і вказані позовні вимоги грунтувались на певних нормах права, при цьому позивачем не заявлялось вимог щодо правових наслідків порушення попереднього договору і відповідні норми права не були предметом розгляду та не оцінювались. Крім того, в даному випадку позивач не позбавлена можливості захистити свої права та інтереси у визначений законом спосіб шляхом звернення в суд із відповідним позовом. 
Отже, аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді:  С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський