ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" грудня 2022 р.           Справа№ 910/61/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Тищенко О.В. 

за участю секретаря судового засідання:           Гончаренка О.С.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 13.12.2022  у справі №910/61/22(в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги           Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан»
на рішення          Господарського суду міста Києва від 10.08.2022, повний текст якого складений 17.08.2022
у справі           №910/61/22 (суддя Чинчин О.В.)
за позовом          Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь» 
до                     1. Кіровоградської обласної ради
           2. Кіровоградського обласного управління лісового та мисливського господарства
           3. Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан»
про                    визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору 

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року  Громадська організація «Військово-мисливське товариство «Південь» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Кіровоградської обласної ради,  Кіровоградського обласного управління лісового та мисливського господарства та Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» у якому  просила визнати незаконним та скасувати рішення Кіровоградської обласної ради №546 від 06.12.2013 «Про надання мисливських угідь у користування Громадській організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» та визнати недійсним договір про умови ведення мисливського господарства №32 від 20.12.2013, укладений між Кіровоградським обласним управлінням лісового та мисливського господарства  та Громадською організацією «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан».
У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що:
-  мисливські угіддя, які були передані у користування відповідачу 3 за оспорюваними рішенням та договором до їх прийняття та укладення,  були передані у користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону строком до 2027 року включно на підставі рішення Кіровоградської обласної ради від 14.11.1997 №105 зі змінами, внесеними   рішенням Кіровоградської обласної ради від 18.08.2010 №917, та договору про умови ведення мисливського господарства укладеного 01.02.2008 між Кіровоградським обласним управлінням лісного та мисливського господарства та Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України;
- рішенням Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» вирішено достроково припинити право користування вказаними мисливськими угіддями Товариством військових мисливців та рибалок ЗСУ України Кіровоградського гарнізону, наданими згідно з рішенням обласної ради та передати мисливські угіддя до державного мисливського резерву;
- рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 року по справі №910//254/20, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 року та Верховного Суду від 15.09.2021, визнано протиправним та скасовано рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону». Вказаними судовими рішеннями також встановлено, що рішенням Кіровоградської обласної ради №105 від 14.11.1997 право користування мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства фактично було надано саме Південному регіону Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України, правонаступником якого є позивач;
- вказане свідчить про те, що рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» є таким, що не діє з 23.11.2012, а договір про умови ведення мисливського господарства від 01.02.2008, укладений між Кіровоградським обласним управлінням лісного та мисливського господарства та Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України, відповідно,  є чинним;
- отже  передання цих же мисливських угідь в користування відповідачу 3 є незаконним та порушує права позивача на користування мисливськими угіддями. 
Відповідачі проти задоволення позову заперечили, пославшись на те, що:
- позивачем не доведено, що при прийнятті рішення та укладенні договору  порушено норми чинного законодавства, пов`язані з наданням мисливських угідь у користування;
- Товариство військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону не було юридичною особою станом на день прийняття рішення №917 та №546, додаткової угоди від 11.10.2010 та договору №32, а тому не має права на теперішній час на поновлення прав користувача мисливськими угіддями;
-  жодні показники площ мисливських угідь, які були передані в користування відповідачу  3 на підставі оспорюваних рішення та договору  не співпадають із показниками площ мисливських угідь за їх видами та сукупною площею, що були надані позивачу відповідно до рішення Кіровоградської обласної ради від 14.11.1997 №105 зі змінами, внесеними   рішенням Кіровоградської обласної ради від 18.08.2010 №917, та договору про умови ведення мисливського господарства укладеного 01.02.2008.
Крім того відповідачи заявили про застосування загального строку позовної давності до вимог позивача. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22 позов задоволений в повному обсязі:
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції:
- виходив з того, що судове рішення у справі № 910/254/20 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт надання права користування мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства на підставі рішення Кіровоградської обласної ради №105 від 14.11.1997 саме Південному регіону Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України, правонаступником якого є позивач, а також факт прийняття рішення №391 від 23.11.2012 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону» Кіровоградською обласною радою без наявності підстав для припинення права користування мисливськими угіддями, підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 09.09.2020 року у справі №910/254/20, яке набрало законної сили;
- встановив, що оскільки рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону» було прийнято без наявності підстав для припинення права користування мисливськими угіддями та  з урахуванням того, що договір про умови ведення мисливського господарства від 01.02.2008 в редакції додаткової угоди від 11.109.2010 укладений між Кіровоградським обласним управлінням лісного та мисливського господарства та Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України діє до 14.11.2027, прийняття Кіровоградською обласною радою №546 від 06.12.2013 рішення «Про надання мисливських угідь у користування Громадській організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» не відповідає принципу належного урядування, а відтак і принципу верховенства права, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання  незаконним та скасування вказаного рішення;
-  враховуючи те, що судом встановлено незаконність рішення «Про надання мисливських угідь у користування Громадській організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан»  укладення договору про умови ведення мисливського господарства №32 від 20.12.2013 здійснено в порушення приписів норм чинного законодавства України, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним вказаного договору;
- не прийняв до уваги заперечення відповідачів в частині недоведення позивачем  того, що при прийнятті рішення та укладенні договору  порушено норми чинного законодавства, пов`язані з наданням мисливських угідь у користування та того, що Товариство військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону не було юридичною особою станом на день прийняття рішення №917 та №546, додаткової угоди від 11.10.2010 та договору №32, а тому не має права на теперішній час на поновлення прав користувача мисливськими угіддями, як такі, що спростовуються  встановленим судом обставинами, а в частині неспівпадіння показників площ мисливських угідь, які були передані в користування відповідачу 3 та позивачу - з посиланням на те, що у листі №03-58/2043 від 08.11.2021 «Про рішення господарського суду м. Києва №910/254/20» Кіровоградське обласне управління лісового та мисливського господарства  фактично повідомило позивача, що мова йде про одне й ті ж самі мисливське угіддя, а в листі №07-28/4 від 18.02.2022 року Кіровоградське обласне управління лісового та мисливського господарства повідомило, що мисливські угіддя, що розташовані на території Світловодського району Кіровоградської області та надані у користування відповідачу 3  рішенням ради №546 від 06.12.2013 є тими самими мисливськими угіддями, які згідно з рішенням ради №105 від 14.11.1997 надавались у користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону.
Щодо заяв відповідачів про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності судом першої інстанції зазначено про таке:
- про наявність оспорюваних рішення та договору позивач дізнався 31.08.2015 та 27.11.2015 відповідно і саме з цього часу слід рахувати загальні строки позовної давності, які спливли 21.08.2018 та 27.11.2018;
- зважаючи на факт подання позову у справі №П/811/2817/15, який був направлений на захист тих самих прав, що і у даній справі, (визнання протиправним та скасування рішення Кіровоградської обласної ради вісімнадцятої сесії шостого скликання №546 від 06.12.2013 «Про надання мисливських угідь у користування громадській організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан»), враховуючи, що розгляд справи №811/2600/13-а (провадження № 2-ап/811/27/16) тривав більше трьох років, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до господарського суду з позовною заявою спочатку в частині визнання протиправним та скасування рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 через незначний проміжок часу після закриття провадження у справі, а в подальшому й з позовом у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску Позивачем строку звернення до суду з вказаними вимогами;
- наявне у матеріалах справи листування відповідачів свідчить про непослідовну поведінку державних органів з поновлення права позивача на користування спірними мисливськими угіддями, яка створила для позивача стан правової невизначеності щодо подальших дій з метою поновлення порушеного права, оскільки у 2017 році позивача було повідомлено про втрату Громадською організацією «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» права користування мисливськими угіддями та припинення договору про умови ведення мисливського господарства, а  у 2021 році відповідач  2 підтвердив факт неможливості поновлення порушених прав позивача, у зв`язку з відсутністю рішення суду про втрату Громадською організацією «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан»  права на користування мисливськими угіддями, про розірвання договору про умови ведення мисливського господарства, а тому позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Громадська організація Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22 та ухвалити нове рішення, яким у позові Громадської організації «Військово-мисливське товариство «Південь»  відмовити повністю. 
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним внаслідок неправильного установлення судом першої інстанції  обставин, які мають значення для справи та неправильного дослідження і оцінки доказів, неправильного визначення відповідно  до встановлених судом обставин правовідносин.
У обґрунтування  вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на пропуск позивачем строків позовної давності та відсутності підстав  для поновлення вказаних строків, додатково зауваживши на тому, що існували обґрунтовані підстави для упередженого відношення до апелянта з боку судді Чинчин О.В. та, відповідно, відводу даної судді.
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що апелянтом додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2022  у цій справі не оскаржується.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2022, справу №910/61/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В..
З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/61/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/61/22.
21.09.2022 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2867/22 від 23.09.2022 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2022 справу № 910/61/22 передано на розгляд колегії суддів: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя, судді - Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В..
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2990/22 від 29.09.2022 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.25022 справу № 910/61/22 передано на розгляд колегії суддів: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя, судді - Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 апеляційну скаргу Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22  залишено без руху та надано їй строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 6  810,00 грн.
12.10.2022 від представниці скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про вступ у справу як представника, до якої додані докази сплати судового збору у розмірі 6  810,00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.11.2022 на 12:30 год. 
03.11.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представниці позивача надійшла заява, в якій вона просить надати їй можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».  Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2022 вказану заяву задоволено.
07.11.2022 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що:
- суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для поновлення позову пропущених строків позовної давності ;
- були відсутні визначені ГПК України  підстави для відводу судді Чинчин О.В.,
просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розпорядженням в.о. керівника апарату суду №09.1-08/3631/22 від 21.11.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/61/22. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2022, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2022 апеляційну скаргу Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю., розгляд апеляційної скарги призначено  на 13.12.2022 об 11:20 год., постановлено, що засідання відбудеться в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду.
07.12.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від представниці позивача надійшла заява, в якій вона просить надати їй можливість приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».  Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 вказану заяву задоволено.
Станом на 13.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Позивач, відповідач 1 та відповідач 2 представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача, відповідача 1 та відповідача 2 за наявними матеріалами апеляційного провадження.
Під час розгляду справи представник відповідача 3 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача 3 сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

Рішенням відповідача 1 від 14.11.1997 №105 «Про надання мисливських угідь у користування організаціям області для ведення мисливського господарства», серед іншого, вирішено:
- надати мисливські угіддя у користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону з правом ведення мисливського господарства і користування тваринним світом терміном на 15 років згідно з Додатками 2-4;
- запропонувати користувачам мисливських угідь відповідно до п. 10 Положення про мисливське господарство та порядок здійснення полювання заключити з Державним лісогосподарським об`єднанням «Кіровоградліс» договір про умови ведення мисливського господарства;
- Державному лісогосподарському об`єднанню «Кіровоградліс» періодично проводити перевірку правильності ведення мисливського господарства користувачами угідь і у разі грубих або систематичних порушень ставити питання про вилучення мисливських угідь з користування в установленому законом порядку. 
Додатком №4 до вказаного рішення за Товариством військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону закріплено (з правом ведення мисливського господарства і користування тваринним світом) Андрусівське мисливське господарство з наступним розташуванням: Світловодський район: від с. Велика Андрусівка по автодорозі до с. Глинськ, від с. Глинськ по автодорозі до с. Федірки, від с. Федірки по межі Знам`янського району до межі Черкаської області в створі с. Градижськ Полтавської області, від с. Градижськ Полтавської області по воді Кременчуцького водосховища до кам`яного кар`єра, включаючи острови Рибачий, Воронцовський, Кінський і інші безіменні, від кам`яного кар`єра до с. Велика Андрусівка по автодорозі Світловодськ-Чигирин, до повороту на автодорогу Велика Андрусівка - Глинськ; загальна площа - 34 000 га.
01.02.2008 відповідач 2 та Кіровоградська гарнізонна організація ТВМР ЗС України уклали договір про умови ведення мисливського господарства за умовами якого:
- рішенням Кіровоградської обласної ради від 14.11.1997 №105 надано Кіровоградській гарнізонній організації ТВМР ЗС України терміном до 14.11.2012 мисливські угіддя для ведення мисливського господарства загальною площею 34 тис. га, у тому числі лісові угіддя 4,04 тис га, польові - 8,26 тис га, водно-болотні - 21,70 тис га. (п. 1.1);
- Кіровоградська гарнізонна організація ТВМР ЗС України має право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, зводити у мисливських угіддях необхідні будівлі і біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів ділянок (п. 2.1);
- Кіровоградська гарнізонна організація ТВМР ЗС України зобов`язується, зокрема, використовувати мисливські угіддя відповідно до умов їх надання у користування та за призначенням; вести мисливське господарство на закріплених за ним мисливських угіддях з дотриманням вимог Закону України «Про тваринний світ», Закону України «Про мисливське господарство та полювання», інших нормативно-правових актів у галузі охорони та використання тваринного світу, ведення мисливського господарства (п. 2.2);
- Кіровоградське обласне управління лісового та мисливського господарства має право:
- в міру необхідності, але не менше ніж один раз в три роки проводити перевірку виконання Кіровоградською гарнізонною організацією Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України умов договору, його виробничої та фінансово-господарської діяльності в частині організації та ведення мисливського господарства, охорони та відтворення державного та мисливського фонду;
- в разі невиконання або порушення Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України умов договору, попередити її про необхідність усунення порушень у визначений термін або заборонити використання державного фонду терміном до 3-х років;
- у разі систематичного невиконання Кіровоградською гарнізонною організацією ТВМР ЗС України умов договору подавати до Кіровоградської обласної ради матеріали про припинення користування мисливськими угіддями (п. 2.3).
Рішенням відповідача 1 від 18.08.2010 №917 вирішено внести зміни до Рішення від 14.11.1997 №105, зокрема, строк передачі в користування мисливських угідь встановлено строком на 30 років до 2027 року включно.
З огляду на вказане, 11.10.2010 між відповідачем 2 та Товариством військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону укладено додаткову угоду  № 07-12/2-29 до договору про умови ведення мисливського господарства від 21.01.2008, якою встановлено строк дії договору до 14.11.2027. 
Рішенням відповідача 1 від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» вирішено достроково припинити право користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців та рибалок ЗСУ України Кіровоградського гарнізону, наданими згідно з рішенням обласної ради від 14.11.1997 №105 та  передати мисливські угіддя до державного мисливського резерву. 
Рішенням відповідача 1 №546 від 06.12.2013 «Про надання мисливських угідь у користування Громадській організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» (далі Рішення) вирішено надати у користування відповідачу 3 з правом ведення мисливського господарства і користування тваринним світом строком на 15 років мисливські угіддя загальною площею 31487,76 га, розташовані на території Світловодського району Кіровоградської області. 
20.12.2013 відповідач 2 та відповідач 3 уклали договір про умови ведення мисливського господарства №32 (далі Договір), відповідно до умов якого Рішенням мисливські угіддя загальною площею 31487,76 га, з яких лісових мисливських угідь - 4002,90 га, польових мисливських угідь - 5188,78 га, водноболотних мисливських угідь - 22296,08 га, надані в користування з правом ведення мисливського господарства і користування тваринним світом відповідачу 3 терміном на 15 років до 6 грудня 2028 року включно. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 по справі №910/254/20, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 року та Верховного Суду від 15.09.2021, визнано протиправним та скасовано Рішення відповідача 1 від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону».
Позивач звернувся до відповідача 1  з заявою вих.№7 від 21.10.2021 в якій, з посиланням на судові рішення у справі №910/254/20, просив вжити заходів для поновлення пропущеного права позивача. У відповідь вказаний лист  відповідач 1 листом вих..№01-29/438-1 від 23.11.2021 повідомив про прийняття висновків №71 від 17.11.2021 якими, серед іншого,  позивачу було рекомендовано надати відповідачу 1 для додаткового вивчення судові рішення у справі №910/254/20.
Листом №03-58/2043 від 08.11.2021 відповідач 2 повідомив позивача про те, що  рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 по справі №910/254/20 не містить положень про втрату відповідачем 3 права на користування мисливськими угіддями, а у вказаному рішенні відсутні положення про розірвання договору про умови ведення мисливського господарства. 
З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом та просить визнати незаконним та скасувати Рішення, а також визнати недійсним Договір.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.
Положеннями ч. 1 ст. 2 ГПК України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 2  ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 40)).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.
Частиною 2 ст. 249 ГК України передбачено, що у разі прийняття органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта, що не відповідає законодавству, і порушує права чи законні інтереси суб`єкта господарювання, останній відповідно до статті 20 цього Кодексу має право звернутися до суду із заявою про визнання такого акта недійсним.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом (див. висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі №911/714/18, від 15.07.2021 у справі № 924/48/19).
Статтями 13, 14 і 16 Конституції України  встановлено, що земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Відповідно до ст. 36 Закону України «Про тваринний світ» охорона тваринного світу включає систему правових, організаційних, економічних, матеріально-технічних, освітніх та інших заходів, спрямованих на збереження, відтворення і використання об`єктів тваринного світу. Охорона тваринного світу передбачає комплексний підхід до вивчення стану, розроблення і здійснення заходів щодо охорони та поліпшення екологічних систем, в яких перебуває і складовою частиною яких є тваринний світ.
Преамбулою Закону України «Про мисливське господарство та полювання», тут і далі в редакції на момент прийняття Рішення, визначено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.
Відтак, дотримання норм законодавства при набутті права на користування мисливськими угіддями є одним із основних засобів забезпечення державою законності використання природних об`єктів, охорони та збереження тваринного світу.
Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 18 Лісового кодексу України, тут і далі в редакції на момент прийняття Рішення,  довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про тваринний світ», тут і далі в редакції на момент прийняття Рішення,  до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних, сільських, селищних, міських, районних у містах (де вони утворені) рад у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу, серед іншого, належить вирішення в установленому законодавством порядку питань щодо надання в користування мисливських угідь та рибогосподарських водних об`єктів. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.
Ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь (ч.ч. 1, 2, 3 ст. Закону України «Про мисливське господарство та полювання»).
Статтею 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» встановлено, що мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням  центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
Як встановлено вище, рішенням відповідача 1 від 14.11.1997 №105 «Про надання мисливських угідь у користування організаціям області для ведення мисливського господарства», з змінами, внесеними рішенням від 18.08.2010 №917,  мисливські угіддя були передані у користування  Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону з правом ведення мисливського господарства на строк до  2027 року включно, проте рішенням відповідача 1 від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» вирішено достроково припинити право користування цими мисливськими угіддями Товариством військових мисливців та рибалок ЗСУ України Кіровоградського гарнізону, а оскаржуваним Рішенням відповідача 1 вказані мисливські угіддя  вирішено надати у користування відповідачу 3 з правом ведення мисливського господарства і користування тваринним світом строком на 15 років.
Як вірно встановлено судом першої інстанції  посилання відповідачів на неспівпадіння показників площ мисливських угідь, які були передані в користування відповідачу 3 та позивачу, спростовуються наступним:
- у додатку №4 до рішення відповідача 1 №105 від 14.11.1997 та у Рішенні незважаючи на різну площу наданих мисливських угідь (34  000 га та 31  487,76 га) визначено, що вказані угіддя знаходиться на території Світловодського району Кіровоградської області;
- у листі №03-58/2043 від 08.11.2021 «Про рішення господарського суду м. Києва №910/254/20» відповідач 2 повідомив позивача, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 по справі №910/254/20 не містить положень про втрату відповідачем 3 права на користування мисливськими угіддями, а у вказаному рішення відсутні положення про розірвання договору про умови ведення мисливського господарства, цим самим підтвердивши, що мова йде про одне й ті ж самі мисливські угіддя;
-  листом №07-28/4 від 18.02.2022 відповідач 2  повідомив, що мисливські угіддя, що розташовані на території Світловодського району Кіровоградської області та надані у користування відповідачу 3  Рішенням є тими самими мисливськими угіддями, які згідно з рішенням ради №105 від 14.11.1997 надавались у користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону.
З матеріалів справи слідує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 по справі №910/254/20, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 року та Верховного Суду від 15.09.2021, визнано протиправним та скасовано Рішення відповідача 1 від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону».
Так, при розгляді вказаної справи №910/254/20 судами встановлено, що:
- Кіровоградська гарнізонна Рада Південного регіону Товариства військових мисливців та рибалок України, Товариство військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону, Кіровоградська гарнізонна організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України не затверджували статутів чи положень, не були зареєстровані як юридичні особи та входили до структури позивача;
- оскільки Товариство військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону, яке вказане у рішенні Кіровоградської обласної ради №105 від 14.11.1997 користувачем мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства, не мало статусу юридичної особи та входило до структури позивача, то отримуючи в користування відповідні мисливські угіддя воно діяло від імені та в інтересах юридичної особи - Південного регіону Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України;
- відтак, рішенням Кіровоградської обласної ради №105 від 14.11.1997 право користування мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства фактично було надано саме Південному регіону Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України, правонаступником якого є позивач;
- відповідач 1 достроково припиняючи право Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону на користування мисливськими угіддями площею 34  000 га, у своєму рішенні №391 від 23.11.2012 не зазначив жодної підстави, передбаченої ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», а відтак вказане рішення  було прийняте відповідачем 1 без наявності підстав для припинення права користування мисливськими угіддями, у зв`язку з чим порушено право фактичного користувача - позивача.
За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).
Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею  17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права
Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі №910/254/20 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 910/61/22, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді справи 910/254/20 зокрема щодо того, що право користування мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства на підставі рішення Кіровоградської обласної ради №105 від 14.11.1997 було надано саме Південному регіону Товариства військових мисливців і рибалок Збройних Сил України, правонаступником якого є позивач та щодо того, що рішення №391 від 23.11.2012 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону» прийнято  Кіровоградською обласною радою без наявності підстав для припинення права користування мисливськими угіддями, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.
Вказаним спростовуються посилання відповідачів на те, що Товариство військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону не було юридичною особою станом на день прийняття рішення №917 та №546, додаткової угоди від 11.10.2010 та договору №32, а тому не має права на теперішній час на поновлення прав користувача мисливськими угіддями та на відсутність  порушеного права позивача при зверненні до суду з цим позовом. 
Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року у справі №923/466/17 вказувала, що аналіз положень ст. 21, 393 Цивільного кодексу України свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Факт правомірності володіння та користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачем за цим позовом може бути і неволодіючий власник, а особа, законний інтерес або право якої порушено.
З огляду на наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду та враховуючи те, що, як встановлено вище, судовими рішеннями у справі №910/254/20 фактично встановлено, відсутність підстав для припинення користування позивачем спірними мисливськими угіддями, розгляд позову про визнання незаконним та скасування рішення ради яким вказані мисливські угіддя надано у користування іншій особі та, відповідно, задоволення позовних вимог вплине на законність всіх правочинів та документів, які укладено (складено) після (а отже і на підставі) прийнятого оспорюваного рішення та відновить порушені права для позивача як користувача спірних мисливських угідь. 
Частиною 4 ст. 11 ЦК України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Згідно із ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.
За змістом вказаних норм вбачається, що діяльність органів місцевого самоврядування має бути спрямована в першу чергу на дотримання закріпленого в Конституції принципу законності їх дій.
Водночас відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак, і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення ЄСПЛ у справі «Ятрідіс проти Греції» від 25.03.1999, заява № 311107/96); у справі «Меллахер та Інші проти Австрії» (1989 року), ЄСПЛ вказав, що право на укладення договору оренди є частиною права власності (право володіння та користування), і тому дане право є одним із аспектів права власності.
Так, у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011, набуло статусу остаточного 20.01.2012) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08.04.2008, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).
Тобто, з огляду на викладені положення слід дійти висновку, що основоположними принципами виконання органом місцевого самоврядування покладених на нього обов`язків (належне урядування) є верховенство права, одним із елементів якого в свою чергу є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлювальних такими обмеженнями, тобто, обмеження будь-якого права покинення базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
Враховуючи вищевикладене, оскільки рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних сил України Кіровоградського гарнізону» було прийнято без наявності підстав для припинення права користування мисливськими угіддями, що підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 09.09.2020 у справі №910/254/20 та те, що договір про умови ведення мисливського господарства від 01.02.2008 в редакції додаткової угоди від 11.109.2010 діє до 14.11.2027, прийняття відповідачем 1 під час дії вказаного договору  Рішення не відповідає принципу належного урядування, а відтак і принципу верховенства права. 
Наведені обставини у їх сукупності свідчать про втручання відповідача 1 у право позивача на мирне володіння майном - мисливськими угіддями Андрусівського мисливського господарства у Світловодському районі Кіровоградської області площею 34  000 га та про невідповідність Рішення нормам чинного законодавства України. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування Рішення. 
Щодо вимог про визнання недійним Договору, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. 
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 1  постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:
- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;
- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України); 
- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Враховуючи те, що Договір укладено як наслідок прийняття Рішення, щодо якого, як встановлено вище, наявні підстави для визнання його незаконним та скасування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору.
Водночас колегія суддів зазначає про наступне.
З матеріалів  справи слідує, що відповідачами в суді першої інстанції було заявлено про сплив позовної давності для до суду із позовом у даній справі.
Відповідно до ст. 256 ЦК України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України)
Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
За змістом ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня. коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності, суду необхідно з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту коли особа довідалась, так і щодо моменту коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012, від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18.
З матеріалів справи слідує,  що Рішення прийнято 06.12.2013, а Договір укладений  20.12.2013.
Водночас, у серпні 2013 року позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кіровоградської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення Вісімнадцятої сесії Шостого скликання Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» (справа №811/2600/13-а).
31.08.2015 позивач  звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кіровоградської обласної ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан», в якому просив визнати протиправним та скасувати Рішення  (справа №П/811/2817/15).
Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент звернення до суду 31.08.2015 позивач був обізнаний про наявність Рішення та в межах загального строку позовної давності звернувся з позовом до суду, зокрема, з вимогою про визнання протиправним та скасування вказаного Рішення.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 у справі № П/811/2817/15 (за участю представника позивача) провадження у справі зупинено до розгляду по суті та набрання законної сили рішення Київського апеляційного господарського суду №910/17713/14. В ухвалі суду зазначено, що розгляд даної справи неможливий до розгляду Київським апеляційним господарським судом справи № 910/17713/14 за позовом Кіровоградського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Кіровоградській області до Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан», Кіровоградського обласного управління лісового та мисливського господарства, Кіровоградської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Світловодська районна державна адміністрація Кіровоградської області про визнання недійсним рішення Кіровоградської обласної ради від 06.12.2013 р. № 546, визнання недійсним договору про умови ведення мисливського господарства від 20.12.2013 та про повернення мисливських угідь загальною площею 31487,76 га.
Таким чином, про наявність Договору позивач дізнався у судовому засіданні 27.11.2015 року і саме з цього часу слід рахувати загальні строки позовної давності, які спливли 27.11.2018 року. 
Отже, звернення до суду з цим позовом 30.12.2021 свідчить про пропуск позивачем строків позовної давності.
У відповіді на відзив позивач просив суд визнати поважними причини пропуску звернення до суду з вказаним позовом та захистити порушене право. 
За змістом положень ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Тому на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було дотримано або пропущено з поважних причин. При цьому суд повинен встановити початок перебігу позовної давності, його переривання чи зупинення, суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження обставин дотримання/недотримання строків позовної давності, має зробити висновок про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права. При цьому саме об`єктивні причини повинні бути враховані судом, які вказують на об`єктивні перешкоди для особи своєчасно звернутися за захистом порушеного права. 
Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення ст. 13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав») має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо. 
Подібна правова позиції Верховного Суду викладена в постанові від 10.12.2019 у справі № 910/15584/16.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
Таким чином, фактичний пропуск строку позовної давності не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за наявності поважних причин такого пропуску, право позивача підлягає захисту у порядку, встановленому ЦК України та ГПК України.
Як встановлено вище позивач в межах загального строку позовної давності звернувся з позовом до суду, зокрема, з вимогою про визнання протиправним та скасування вказаного Рішення (справа №П/811/2817/15).
31.08.2015 позивач  звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Кіровоградської обласної ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан», в якому просив визнати протиправним та скасувати Рішення  .
Крім того в серпні 2013 року позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом у якому просив визнати протиправними і скасувати рішення  Кіровоградської обласної ради № 391 від 23.11.2012 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» (справа № 811/2600/13-а).
Вказана справа № 811/2600/13-а  перебувала на розгляді в судах більше 5 років.
Так, постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.01.2015, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 у справі №811/2600/13-а, позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано Рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону».
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2016 справу №811/2600/13-а передано на новий розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2016 закрито провадження у справі №811/2600/13-а, роз`яснено позивачу, що спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2016 ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2016 у справі №811/2600/13-а скасовано, справу передано на розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 по справі №811/2600/13-а (провадження № 2-ап/811/27/16) об`єднано до спільного розгляду і вирішення адміністративні справи №П/811/2600/13-а (провадження № 2-ап/811/27/16) та №П/811/2817/15, присвоєно об`єднаним справам загальний №П/811/2600/13-а (провадження № 2-ап/811/27/16)
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.11.2016, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2017 у справі №811/2600/13-а позов Громадської організації "Військово-мисливське товариство «Південь» задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано Рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону»,  а також визнано протиправним та скасовано Рішення.
Постановою Верховного Суду від 20.09.2018 закрито провадження у справі №811/2600/13-а,  позивачу роз`яснено, що спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
03.01.2020 позивач  звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Кіровоградської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення Вісімнадцятої сесії Шостого скликання Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону» (справа № 910/254/20).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2020 по справі №910/254/20, залишеним без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2021 року та Верховного Суду від 15.09.2021, визнано протиправним та скасовано Рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 «Про дострокове припинення права користування мисливськими угіддями Товариством військових мисливців і рибалок Збройних Сил України Кіровоградського гарнізону».
У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц наведено наступний висновок: «щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, то позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.».
Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.
Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19.
У постанові Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 сформульовано наступні висновки: «При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження №     14-456цс18)). …Зважаючи на факт порушення 06 листопада 2017 року Господарським судом Дніпропетровської області провадження у справі №     904/9402/17 та її тривалий розгляд до 29 липня 2019 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою у цій справі 06 серпня 2019 року, тобто через незначний проміжок часу після залишення його попереднього позову без розгляду, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.»
За обставин, що склались, зважаючи на факт подання позову у справі №П/811/2817/15, який був направлений на захист тих самих прав, що і у даній справі, (визнання протиправним та скасування Рішення), враховуючи, що розгляд справи №811/2600/13-а (провадження № 2-ап/811/27/16) тривав більше трьох років, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до господарського суду з позовною заявою спочатку в частині визнання протиправним та скасування рішення Кіровоградської обласної ради від 23.11.2012 №391 через незначний проміжок часу після закриття провадження у справі, а в подальшому й з позовом у даній справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з вказаними вимогами.
Слід зауважити і на тому, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, наявне у матеріалах справи листування відповідачів свідчить про непослідовну поведінку державних органів з поновлення права позивача на користування спірними мисливськими угіддями, яка створила для позивача стан правової невизначеності щодо подальших дій з метою поновлення порушеного права, оскільки у 2017 році позивача було повідомлено про втрату Громадською організацією «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» права користування мисливськими угіддями та припинення договору про умови ведення мисливського господарства, а  у 2021 році відповідач  2 підтвердив факт неможливості поновлення порушених прав позивача, у зв`язку з відсутністю рішення суду про втрату Громадською організацією «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан»  права на користування мисливськими угіддями, про розірвання договору про умови ведення мисливського господарства, а тому позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання незаконним та скасування Рішення та визнання  недійсним Договору.
Посилання апелянта на те, що існували обґрунтовані підстави для упередженого відношення до апелянта з боку судді Чинчин О.В. та, відповідно, відводу даної судді спростовуються матеріалами справи, так як підставою для відводу апелянт вважає те, що суддею Чинчин О.В. розглядалась інша, пов`язана з цією справою № 910/61/22 судова справи № 910/254/20, проте вказане, відповідно до приписів ГПК України не є підставою для відводу судді.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Громадської організації «Товариство мисливців і рибалок «Сапсан» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2022 у справі №910/61/22 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/61/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.12.2022. 

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                О.В. Тищенко