ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року	Львів	Справа № 380/20848/21 пров. № А/857/13168/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді –                                                   Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                      Большакової О.О., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року (суддя – Сподарик Н.І., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                      ВСТАНОВИВ:

           ОСОБА_1 у листопаді 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату індексації грошового забезпечення за період із 04.01.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення, тобто по 25.10.2021, із розрахунку 334,51 гривень в день; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за період із 04.01.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення по 25.10.2021. із розрахунку 334,51 гривень в день, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 “Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу ”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (далі – Порядок №44); стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу адвоката у даній справі у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивача наказом командира військової частини НОМЕР_1 №3 (по стройовій частині) знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 03.01.0219. На момент виключення зі списків особового складу, повний розрахунок грошового забезпечення з ним не проведено своєчасно. Враховуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 в справі №380/8485/20, якою визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 01.03.2018 року без урахування базового місяця – січень 2008 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 01.03.2018 року з урахуванням базового місяця – січень 2008 року та визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.01.2019 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.01.2019 року, то позивач вважає, що період з 04.01.2019 по 25.10.2021 існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням зі служби та вважає, що має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України за період з 04.01.2019 по 25.10.2021.
          Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по 25.10.2021. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.07.2020 по 25.10.2021 у сумі 50699 грн. 70 коп. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 (за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені у справі № 380/20848/21 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.
          Не погодившись з ухваленим рішенням, фактично в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що середнє грошове забезпечення вже будо стягнути за несвоєчасну виплату індексації рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року у справі №380/5736/20. Крім того, вказує, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовціз військової служби. Також, не погоджується з рішенням в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався..
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Наказом командира 704 полку радіаційного, хімічного, біологічного захисту (по особовому складу) від 03.01.2019 № 1-РС позивача звільнено у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до витягу з наказу Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 03.01.2019 № 3 позивача з 03.01.2019 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з невиплатою з 01.01.2016 по 03.01.2019 індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 у справі № 1.380.2019.006308 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день, звільнення з військової служби 03 січня 2019 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 03 січня 2019 року; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018.
На виконання вказаного рішення суду військова частина НОМЕР_1 нарахувала належну суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій   та індексацію грошового забезпечення   у сумі 62000, 58 грн та виплатила її 30.06.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 457 від 26.06.2020.
06.07.2020 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату індексації грошового забезпечення із розрахунку 334,51 грн в день за період з 04.01.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення – 30.06.2020, із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.
У відповідь на вказану заяву позивача війська частина НОМЕР_1 листом від 09.07.2020 № 657 зазначила, що правовідносини, які виникли між військовою частиною НОМЕР_1 та позивачем регулюються не Кодексом законів про працю України, а спеціальним законодавством, тому порядок, встановлений КЗпП України, відносно оплати праці та відповідальності за порушення цього порядку, до даних правовідносин не застосовується. Окрім того, зазначила, що згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Відтак, покликаючись на викладене, позивачу повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не може нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 у справі №380/5736/20 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період із 04.01.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто по 30.06.2020, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період із 04.01.2019 по 30.06.2020 у розмірі 62602 (шістдесят дві тисячі шістсот дві) гривні 47 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Крім цього, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі №380/8485/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 03.01.2019 з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 03.01.2019 з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року в справі № 380/8485/20 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 01.03.2018 року без урахування базового місяця – січень 2008 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 01.03.2018 року з урахуванням базового місяця – січень 2008 року. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.01.2019 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.01.2019 року.
На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 у справі №380/8485/20, військовою частиною НОМЕР_1 відповідно до платіжного доручення №853 від 23.10.2021 виплачено грошові кошти в сумі 51436,29 гривень.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.01.2019 по 25.10.2021 позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки при звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку та не здійснено виплату всіх належних сум, стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно належить за період з 01.07.2020 по 25.10.2021 за затримку терміном на 481 дні (затримка у виплаті індексації грошового забезпечення враховуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 у справі №380/8485/20).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16, за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як видно з матеріалів справи, на виконання Рішення суду виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 02.02.2017 та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, була здійснена відповідачем 30.11.2020.
Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року по справі №21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.
Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 3 вересня 2020 року у справі №120/579/19-а.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовці з військової служби, а відтак немає підстав для виплати позивачу середнього заробітку.

Стосовно доводів апелянта про те, шо положення статті 117 КЗпП передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 чітко вказує, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Виходячи з цього, індексація грошового забезпечення є частиною заробітної плати, а тому відноситься до  “належної звільненому працівнику суми”. Відтак, не може розглядатись як спірна сума в розумінні частини другої статті 117 КЗпП, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Таким чином, не проведення з вини військової частини НОМЕР_1 виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.01.2019 у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку, і саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.
Відповідно до Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 в справі № 380/8485/20 індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.01.2019 виплачена ОСОБА_1 військовою частиною 23.10.2021, згідно з відомостями з карткового рахунку ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.01.2019 зараховано на рахунок 25.10.2021.
Крім цього, судом встановлено, що відповідно до Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 у справі № 1.380.2019.006308 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день, звільнення з військової служби 03 січня 2019 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 03 січня 2019 року; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018.
На виконання вказаного рішення суду військова частина НОМЕР_1 нарахувала належну суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій   та індексацію грошового забезпечення   у сумі 62000, 58 грн та виплатила її 30.06.2020, що підтверджується платіжним дорученням № 457 від 26.06.2020.
Таким чином, військова частина НОМЕР_1 провела фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.01.2019 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.01.2019 на підставі статті 117 КЗпП України.
Аналогічний висновок знаходить своє підтвердження у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Стосовно доводів апелянта на те, що ним вже виплачувалось середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні на виконання рішення суду.
Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції враховано період затримки розрахунку при звільнені - з 03.01.2019 враховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.10.2020 у справі №380/5736/20 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , яким визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період із 04.01.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто по 30.06.2020, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період із 04.01.2019 по 30.06.2020 у розмірі 62602 (шістдесят дві тисячі шістсот дві) гривні 47 коп.
Таким чином, апеляційний суд погоджується, що оскільки при звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку та не здійснено виплату всіх належних сум, стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час розрахунку за період з 01.07.2020 по 25.10.2021 за затримку терміном на 481 дні (затримка у виплаті індексації грошового забезпечення враховуючи постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 у справі №380/8485/20).
Відповідно до пункту 2 “Порядку обчислення середньої заробітної плати”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
При задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
При розгляді даної справи суд першої інстанції правильно врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 року у справі № 6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у Постанові від 24 грудня 1999 року № 13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а (К/9901/8793/18), висновки Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16 щодо застосування принципу співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати тощо.
Аналогічна позиція викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 806/2473/18, від 24 липня 2019 року по справі № 805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 662/1626/17, від 17 січня 2019 року по справі № 2-1579/11.
Як встановлено рішенням суду від 09.10.2020 у справі №380/5736/20, для обчислення середнього заробітку з дня виключення зі списків до дня фактичного розрахунку необхідно застосувати показник 329,39 грн. за день (20 092,88 грн/61 календарні дні).
Враховуючи, що недоплачена сума індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 03.01.2019 становить 51436,29 грн., і є меншою ніж середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 158436,59 грн. (481 дні затримки розрахунку * 329,39 грн.) суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 51436,29 грн /158436,59грн. (сума індексації грошового забезпечення /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,32.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 329,39 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,32 х 481 (днів затримки розрахунку) = 50699,70 гривень.
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 50699,70 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Апелянт також не погоджується зі стягненням на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.
Відповідно до частин першої, другої   статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом пункту першого частини третьої   статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої   статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження здійснених витрат на правову допомогу, позивачем надано договір про надання правової допомоги від 15.11.2019 №ДА-34, укладений з адвокатом Матящук В.К.
Відповідно до пункту 1.1 даного договору, предметом такого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.
Відповідно до п.4.1 договору, на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару.
Факт наданих послуг підтверджується актом прийому-передачі виконавчих робіт №4 до договору про надання правової допомоги від ДА-34 від 15.11.2019, додаткової угоди №3 від 25.10.2021.
Відповідно до поданого акту, клієнт прийняв від виконавця адвоката Матяшука В.К. роботи та послуги з професійної правничої допомоги, які полягають у наступному:- консультація з приводу можливого стягнення у судовому порядку середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – 1 год. – 500 гривень;- підготовка проекту позовної заяви, виготовлення та формування додатків до позовної заяви, направлення її до суду – 2 год. – 1000 грн.; - підготовка та скерування відповіді на відзив – 1 год. – 500 грн. Усього вартість наданих юридичних послуг – 2000 гривень.
Згідно з квитанцією №0.0.2324164457.1 від 01.11.2021 позивачем оплачено послуги адвоката в розмірі 2000,00 грн.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката передбачено у частині п`ятій статті 134 КАС України.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV   суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд першої інстанції врахував, що дана справа згідно положень статей 4, 12 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.
Відповідно до частини шостої статті 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.
Також апелянт вказує, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень мають місце числення кількість судових рішень з аналогічним предметом спору.
Однак, вказана обставина була врахована судом першої інстанції при зменшенні розміру витрат на правову допомогу. Зокрема, вказав, що суд враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними якого мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в тому числі рішення Верховного Суду у зразковій справі) з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці даного адміністративного позову.
Суд першої інстанції також взяв до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву щодо витрат на правову допомогу.
З огляду на вищевказані обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлена позивачем до відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сума витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн за наявності в Єдиному державному реєстрі судових рішень з аналогічних спорів (в тому числі рішення Верховного Суду) та з урахуванням того, що дана розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі не є співрозмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), не відповідає реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а її стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Тому, стягненню з відповідача підлягають судові витрати на надання правничої допомоги в розмірі 1000,00 грн., що є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а також з врахуванням численних позовних заяв даного адвокатського об`єднання з даного предмету спору згідно з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, не є пропорційними вартість виконаних робіт до затраченого часу на підготовку таких, а також кількості таких позовів і їх складність і кількість долучених доказів, які зібрані адвокатами на представництво інтересів.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року в справі №380/20848/21- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. А. Пліш