Постанова
Іменем України
23 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 461/7074/17
провадження № 61-15655св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Болотова Є. В., Музичко С. Г., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», про спонукання до виконання умов договору,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») про спонукання до виконання умов договору.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2018 року підсудність справи визначено за Подільським районним судом м. Києва.
У подальшому ОСОБА_1 неодноразово уточнював позовні вимоги. Так, у травні 2019 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до змісту якої уточнив одного з відповідачів, визначивши замість 
ПАТ «Діамантбанк» Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» у зв`язку з ліквідацією банківської установи (а. с. 203-205, т. 1). 
У травні 2020 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, у якій остаточно просив суд зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» повернути належне позивачу на праві власності майно в натурі (а. с. 140-143, т. 2).
В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням їх уточнень, ОСОБА_1 посилався на те, що 05 квітня 2017 року між ним та ПАТ «Діамантбанк» укладено договір строкового вкладу у банківських металах 
№ 17-04-05-000632, відповідно до умов якого позивач став вкладником банку та вніс на металевий рахунок 32,76 тройських унцій золота, які банк зобов`язався повернути позивачу на умовах, вказаних у договорі. 
Рішенням Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року 
№ 264-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Діамантбанк» до категорії неплатоспроможних банків та введення режиму тимчасової адміністрації» банк припинив виконувати свої зобов`язання перед позивачем у частині нарахування процентів за використання вкладу.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд задовольнити позовні вимоги та спонукати відповідача повернути майно в натурі.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, відмовлено в задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що зобов`язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі укладеного договору вкладу в банківських металах, мають особливості, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому на них поширюються відповідні вимоги щодо встановленої черговості задоволення вимог позивача як кредитора банку. Повернення вкладнику його вкладу в обхід встановленої процедури та черговості задоволення вимог кредиторів банківської установи, що ліквідується, суперечить меті функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.
Вимоги позивача як кредитора банку підлягають задоволенню в порядку, передбаченому процедурою ліквідації банку, та включені до реєстру акцептованих вимог до сьомої черги погашення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду м. Києва 
від 11 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 18 серпня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У липні 2022 року справу № 461/7074/17 передано до Верховного Суду. 
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 
400 ЦПК України). 
Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на підстави оскарження, визначені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права у спірних правовідносинах, у яких відсутній правовий висновок Верховного Суду.
Судами помилково застосовано положення пункту 10 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у справі 
№ 210/5909/15-ц (провадження № 61-28398св18), у якій вказано, що позовна заява (у вказаній справі) не містить доказів на підтвердження того, що позивач скористався наданим йому правом та звернувся в установленому порядку до Фонду з вимогою про повернення вкладів у банківських металах та включення її заяви до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Разом із тим, у цій справі ОСОБА_1 звертався до Фонду в установленому порядку саме з вимогою про повернення вкладу у банківських металах. При цьому позивач не вимагає відшкодувати кошти за вкладами в банківських металах, а вимагає повернути майно в натурі.
Повернення майна в натурі не суперечить меті функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, а навпаки приводить взаємовідносини Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку та власника майна в правове та законне поле.
Доводи інших учасників справи
У грудні 2021 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки жодними діями чи рішеннями відповідачів не порушено прав ОСОБА_1 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» у свою чергу діє в рамках норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
У грудні 2021 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» І. В. Луньо подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та без порушень норм процесуального права. Доводи касаційної скарги не спростовують законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 05 квітня 2017 року позивач і ПАТ «Діамантбанк» уклали договір строкового вкладу у банківських металах № 17-04/05-000632, відповідно до умов якого позивач передав, а банк прийняв банківські метали в розмірі 32,76 тройських унцій банківського металу XAU, проба 999,9, що дорівнює 1 018,60 грам.
За п. 3.1 договору вкладник вносить вклад із фізичною поставкою на власний поточний металевий рахунок із подальшим перерахуванням банківського металу на вкладний рахунок.
Пунктом 5.5 договору передбачено, що в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки станом на день початку процедури виведення банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів. При цьому вкладник повідомлений, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах (т. 1, а. с. 5).
Встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 квітня 2017 року № 1634 розпочато процедуру виведення ПАТ «Діамантбанк» з ринку та запроваджено процедуру тимчасової адміністрації банку (т. 1, а. с. 76).
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 червня 2017 року № 2663 запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Діамантбанк» строком на два роки від 24 червня 2017 року до 23 червня 2019 року включно (т. 1, а. с. 30-31).
Відповідно до листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01 лютого 2018 року № 222/482/1л вимоги позивача включено до реєстру акцептованих вимог та віднесено до сьомої черги погашення. Розмір акцептованих вимог становить 1 066 434,28 грн (т. 1, 
а. с. 79).
Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11 вересня 2017 року загальна сума реєстру акцептованих вимог кредиторів становить 4 237 690 358,13 грн (т. 1, а. с. 81).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, викладені у відзивах, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
У справі, що переглядається, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» повернути належне позивачу на праві власності майно в натурі.
Судами встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 квітня 2017 року № 1634 розпочато процедуру виведення ПАТ «Діамантбанк» з ринку та запроваджено процедуру тимчасової адміністрації банку.
У спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закону № 4452-VI) є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 
200 000,00 грн.
Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Згідно з частиною другою статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.
Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом № 4452-VI.
Законом № 4452-VI також визначено процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.
Як вбачається з пункту 2 розділу 3 Положення про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 серпня 2017 року № 3711, до сьомої черги відносяться вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку, зокрема, вимоги вкладників та кредиторів - юридичних осіб за вкладами у банківських металах та вклади яких підтверджені ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.
Таким чином, чинним законодавством передбачено включення вимог вкладників за вкладами у банківських металах до сьомої черги кредиторів.
Окрім того, Законом України від 04 липня 2014 року № 1586-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи», який набув чинності 11 липня 2015 року, розширено перелік вкладів (коштів), які не відшкодовуються Фондом (частину четверту статті 26 доповнено пунктом 10).
Пунктом 10 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.
Таким чином, гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у банківських металах, оскільки такий вид вкладу не є грошовим зобов`язанням, що обумовлює відсутність поширення гарантій Фонду в частині відшкодування коштів за вкладом у банківському металі.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду 
від 30 вересня 2020 року у справі № 761/31757/18.
З огляду на спеціальний порядок та правовий механізм розгляду спорів, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, суди правомірно відхилили доводи позивача щодо повернення банківського золота в натурі, оскільки зобов`язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі укладеного договору вкладу в банківських металах мають особливості, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв`язку з чим на них поширюються відповідні вимоги щодо встановленої черговості задоволення вимог позивача як кредитора банку, а повернення вкладнику його вкладу в обхід встановленої процедури та черговості задоволення вимог кредиторів банківської установи, що ліквідується, суперечить меті функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права не знайшли свого підтвердження та свідчать про помилкове та суб`єктивне тлумачення заявником норм законодавства.
При цьому колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на неврахування судами правового висновку Верховного Суду, викладеного 
у справі № 210/5909/15-ц (провадження № 61-28398св18), оскільки заявником не обґрунтовано, в чому полягає відмінне тлумачення та застосування норм права судами у цій справі з висновком Верховного Суду, на який у касаційній скарзі посилається ОСОБА_1 . У зазначеній справі Верховний Суд, зокрема, погодився із висновком апеляційного суду, який відмовив у задоволенні позову споживача (вкладника), про те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також роз`яснено позивачеві її право звернутися в установленому ним порядку до Фонду з вимогою щодо повернення вкладів у банківських металах та включення її до реєстру акцептованих вимог кредиторів. 
Доводи касаційної скарги про порушення банком права власності не впливають на правильність та законність оскаржуваних судових рішень, ураховуючи специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, їх предмет, а також наявність нормативно-правової бази, яка врегульовує правовідносини за договором банківського вкладу у разі введення у банку тимчасової адміністрації, врегулювання спірних правовідносин у будь-який інший спосіб, ніж спеціальним Законом, не передбачено.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Таким чином, Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як в матеріальному, так і в процесуальному сенсі, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Оскаржувані судові рішення містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                     І. В. Литвиненко