УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 207/2955/18
провадження № 51-986 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_4,
суддів:                       ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянувши касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_1 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року щодо нього,
встановив:
За вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 листопада 2019 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, змінено вирок в частині визначення початку строку відбування покарання засудженим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в іншій частині залишено без зміни. 
Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він разом з ОСОБА_2 й невстановленою особою, матеріали стосовно якої відділені в окреме кримінальне провадження, 29 січня 2020 року близько о 16 год, шляхом розбиття вікна цеглиною, проникли до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, вчинили грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_3 , відкрито викравши майно останнього на загальну суму 4 759 грн, після цього з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_2 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 , формально посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особи, внаслідок суворості, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного йому покарання. На обґрунтування своїх вимог вказує, що обираючи міру покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином всіх даних про його особу та стан здоров`я, призначивши суворе покарання. 
Вважає, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог кримінального процесуального закону, залишив поза увагою викладені в апеляційній скарзі доводи щодо можливості пом`якшення засудженому покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 186 КК України у касаційній скарзі засудженим не оспорюється.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
За змістом вказаної статті Закону, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як убачається із змісту вироку, при призначенні покарання ОСОБА_1 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як тяжкий злочин, конкретні обставини справи, характеризуючи дані про особу засудженого та те, що останній має на утриманні малолітню дитину 2018 року.
Обираючи вид та розмір покарання, суд визнав у вироку обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяттязасудженого та дві обставини які обтяжують покарання: рецидив злочинів й вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Врахувавши зазначене та думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, суд призначив ОСОБА_1 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Як убачається зі змісту ухвали Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, не погоджуючись із вироком суду в частині призначеного покарання, засуджені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги. За  результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки скарга ОСОБА_2 , на підставі ч. 1 ст. 403 КПК України не підлягала розгляду, суд дійшов висновку задовольнити її вимоги частково та змінити вирок суду в частині визначення початку строку відбування покарання засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а в іншій частині вирок залишив без зміни.
Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який просив пом`якшити йому покарання із врахуванням щирого каяття, наявності хронічних захворювань, групи інвалідності, позиції потерпілого та сімейного стану, апеляційний суд встановив, що у вироку вже враховані всі ці обставини, що стали підставами для призначення засудженому покарання на строк, який відповідно до встановленої санкцією ч. 3 ст. 186 КК України, є наближеним до мінімального.
При цьому, не встановивши підстав для пом`якшення покарання чи застосування до засудженого положень ст. 69 КК України, апеляційний судзазначив, що посилання  ОСОБА_1 на інвалідність та стан здоров`я, не є обставинами які можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а наявність двох обставин, що обтяжують покарання та те, що він неодноразово раніше судимий вказує, що виправлення засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою, обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання призначене вироком суду, яке залишене апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а доводи наведені засудженим в касаційній скарзі про наявність, на його думку, достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_4                                          ОСОБА_5                                            ОСОБА_6