Постанова
Іменем України
 
18 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 562/1558/21
провадження № 51-5440км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої                                               ОСОБА_3,
суддів                                                        ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
за участю:
секретаря судового засідання            ОСОБА_6,
прокурора                                                ОСОБА_7,
захисника                                               ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                          ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 березня 2022 року в кримінальному провадженні № 12021181130000087 за обвинуваченням 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України.   
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1.        За вироком Здолбунівського районного суду Волинської області від 
29 вересня 2021 року ОСОБА_1 засуджено ч. 2 ст. 156 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю у сфері освіти та позашкільного виховання дітей на 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 
ст. 76 цього Кодексу.
2.        Оскарженою ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 березня 
2022 року зазначений вирок залишено без змін. 
3.        Згідно з вироком ОСОБА_1 засуджено за те, що він у період часу з кінця січня 2021 року до середини лютого 2021 року, точний час та місце в ході досудового розслідування не встановлені, вчинив розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_2 .
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
4.        У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням безпідставним. Вказує на те, що суд не врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, безпідставно послався як на обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_1 , на його щире каяття та при цьому не врахував дані, які характеризують його особу, зокрема його посередню характеристику та той факт, що він вчинив злочин проти статевої свободи та статевої недоторканності стосовно малолітньої особи, працюючи з дітьми, що вимагало від нього володіння високими моральними якостями, не відшкодував завдану внаслідок злочину шкоду. Також, за твердженням прокурора, поза увагою суду залишилася думка потерпілих, які просили призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі, та інформація органу пробації про те, що останній підлягає ізоляції від суспільства. Прокурор зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки не містить докладних мотивів прийнятого рішення, якими він керувався, відхиляючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення.
Позиції інших учасників судового провадження
5.        На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення захисника ОСОБА_8 
6.        Від представника малолітньої потерпілої - адвоката ОСОБА_9 надійшов лист на підтримку касаційної скарги прокурора.
7.        У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор просив касаційну скаргу задовольнити.
8.        Захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_1 просили касаційну скаргу відхилити.
 
Мотиви Суду
9.        Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.   
10.   Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК  України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
11.   Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
12.   Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 156 КК України у касаційній скарзі не заперечуються.
13.   Стосовно наведених у касаційній скарзі доводів про безпідставне застосування судом ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_1 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
14.   Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
15.   Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання.
16.   Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
17.   При цьому, з огляду на приписи ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
18.   Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_1 вчинив злочин, який згідно з ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, однак, щиро розкаявся у вчиненому, що було визнано судом обставиною, яка пом`якшує йому покарання, в судовому засіданні суду першої інстанції просив пробачення у матері малолітньої потерпілої, частково визнав цивільний позов потерпілої сторони щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненого ним кримінального правопорушення, та у повному обсязі щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, які зобов`язався відшкодовувати, водночас тяжких наслідків для здоров`я потерпілої не настало, а обставин, які б обтяжували ОСОБА_1 покарання, судом встановлено не було. 
19.   До будь-яких видів відповідальності ОСОБА_1 раніше не притягувався, є особою молодого віку, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, компрометуючих матеріалів на нього не надходило. 
20.   За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення ОСОБА_1 покарання відповідно до найнижчої межі санкції ч. 2 ст. 156 КК України, за якою його засуджено, що є співмірним вчиненому.
21.   Зваживши крім цього на те, що призначення покарання, яке належить відбувати реально, негативно вплине на подальшу долю обвинуваченого, його місце у суспільстві, і може призвести до його криміналізації, що суперечило б меті виправлення, суд дійшов цілком підставного висновку про можливість звільнення ОСОБА_1 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням ряду обов`язків згідно зі статтями 75, 76 КК України. З такими аргументами погоджується і колегія суддів касаційного суду.
22.   Відхиляючи апеляційні скарги сторони обвинувачення на вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_1 , апеляційний суд у своїй ухвалі також зазначив, що сукупність обставин справи вказує на можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання, а встановлення іспитового строку тривалістю три роки з покладенням на нього жорстких обмежень та встановленням контрольних заходів щодо його поведінки є достатньою гарантією досягнення мети і завдань покарання без реального позбавлення волі ОСОБА_1 . Як слушно вказано апеляційним судом, таким чином досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. 
23.   Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України із зазначенням докладних мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положень закону, якими він керувався. Наведені у ній мотиви підтримує також і колегія суддів касаційного суду.
24.   При цьому суд касаційної інстанції вкотре наголошує, що думка потерпілих щодо виду й розміру покарання не є вирішальною для суду, а висновки органу з питань пробації не мають для суду обов`язкового характеру, вони мають враховуватися судом поруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання, яке за своєю правовою природою є дискреційним і пов`язане з суддівським розсудом обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
25.   Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції, не встановлено. 
26.   Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_1 слід залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів 
 
ухвалила:
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 березня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:

ОСОБА_3                             ОСОБА_4                                 ОСОБА_5