Справа № 752/12793/20                                                                                                                    Головуючий в суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/824/5159/2022                                                                                               Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 листопада 2022 року                                                                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мануфактурний двір» про визнання зобов`язання припиненим, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 11.02.2008 року між ним та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12. 08.05.2007 року між сторонами по справі було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/261-С, а 09.10.2006 року - договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/190-С. 
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань за всіма вказаними кредитними договорами, між сторонами укладено іпотечний договір № 02-10/342 від 11.02.2008 року за № 1144, іпотечний договір № 030.29-50/190-С від 09.10.2006 року за № 4894, іпотечний договір № 030.29-50/261-С від 08.05.2007 року за № 1445. 
Предметом іпотеки за всіма вищевказаними іпотечними договорами було наступне нерухоме майно: земельна ділянка, призначена для розміщення швейної фабрики, кадастровий номер: 32208864064010130008, загальною площею 1,3893 га, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський район, с. Рогозів та будівлі швейної фабрики, загальною площею 2690,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач вказував, що 14.12.2018 року відповідачем в позасудовому порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості. 
Вказував, що 01.07.2020 року він звернувся на відділення відповідача із запитом щодо стану своєї заборгованості та отримав попередню відповідь, що за позивачем наявна заборгованість. 
Позивач вважав, що внаслідок позасудового звернення стягнення відповідачем на предмет іпотеки за вищезгаданими іпотечними договорами, його зобов`язання за всіма вищевказаними кредитними договорами перед відповідачем є припиненими, а тому просив суд визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/261-С від 08.05.2007, договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 24-12/12 від 11.02.2008 та договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/190-С від 09.10.2006, які були укладені між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»; 
визнати припиненим зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Мануфактурний двір» за іпотечним договором № 02-10/342 від 11.02.2008 за № 1144, іпотечним договором № 030.29-50/190-С від 09.10.2006 за № 4894 та іпотечним договором № 030.29-50/261-С від 08.05.2007 за № 1445, які були укладені між ТОВ «Мануфактурний двір» та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»;
 визнати Товариство з обмеженою відповідальністю «Мануфактурний двір» кредитором ОСОБА_1 за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/261-С від 08.05.2007, договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 24-12/12 від 11.02.2008 та договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/190-С від 09.10.2006.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року позов залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, та ухвалити нове рішення про задо,волення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом безпідставно проігноровано той факт, що 03.06.2021 року відповідач повторно звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку», а тому будь-які інші вимоги до позичальника про задоволення вимог кредитора є недійсними, а зобов`язання за всіма кредитними договорами є припиненими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Господарського суду Київської області від 18.08.2020 справа № 910/11241/19, яке набрало законної сили, скасовано право власності за відповідачем на предмет іпотеки, за рахунок якого було погашено заборгованість позивача за кредитними договорами, які є предметом розгляду у даній справі, а тому заборгованість позивача перед відповідачем залишається непогашеною.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 09.10.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» укладено договір кредиту № 030.29-50/190-С, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 277000 доларів США 00 центів зі сплатою 12,25% річних та з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 08.10.2016 на умовах, визначених кредитним договором 1.
08.05.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір кредиту № 030.29-50/261-С, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 237000 доларів США 00 центів зі сплатою 13,00% річних та з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 07.05.2017 на умовах, визначених кредитним договором 2.
11.02.2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/12, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 334300 доларів США 00 центів зі сплатою 13,50% річних та з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 08.10.2016 на умовах, визначених кредитним договором 3.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мануфактурний двір» та відповідачем було укладено іпотечні договори, а саме: за кредитним договором 1 - іпотечний договір № 030.29-50/190-С, що посвідчений 09.10.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 4893; за кредитним договором 2 - іпотечний договір № 030.29-50/261-С, що посвідчений 08.05.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за № 1446; за кредитним договором 3 - іпотечний договір № 24-12/12, що посвідчений 11.02.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за № 1144.
Предметом іпотеки за всіма вищевказаними іпотечними договорами було наступне нерухоме майно: земельна ділянка, призначена для розміщення швейної фабрики, кадастровий номер: 32208864064010130008, загальною площею 1,3893 га, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський район, с. Рогозів та будівлі швейної фабрики, загальною площею 2690,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Внаслідок невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитними договорами, відповідачем в порядку ст.ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» звернуто стягнення на зазначені предмети іпотеки шляхом набуття на них права власності.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.06.2021 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Галантерея та мануфактура», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 24-12/12 від 11.02.2008 у розмірі 98421 доларів США 99 центів. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 34762,25 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Галантерея та мануфактура», ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.06.2021 в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Галантерея та мануфактура», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Відмовлено в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.06.2021 залишено без змін.
Разом з цим, рішенням Господарського суду Київської області від 18.08.2020 року у справі № 910/11241/19, яке набрало законної сили, встановлені вищезазначені обставини щодо укладення кредитних/іпотечних договорів, розміру заборгованості, направлення вимог позивачу та третій особі, звернення стягнення на іпотечне майно. Вказаним рішенням скасовано право власності за відповідачем на предмет іпотеки за рахунок яких було погашено заборгованість за вказаними кредитними договорами. За таких обставин заборгованість за кредитними договорами, які є предметом розгляду у даній справі, залишається непогашеною.
Крім цього, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна  вбачається, що 03 червня 2021 року  АТ «Альфа-Банк» в рахунок зобов`язань за вказаним кредитним договором звернуло стягнення на предмет іпотеки, а саме, на земельну ділянку, призначену для розміщення швейної фабрики, кадастровий номер: 32208864064010130008, загальною площею 1,3893 га, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Бориспільський район, с. Рогозів, та будівлі швейної фабрики, загальною площею 2690,9 кв.м., яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , у позасудовий спосіб шляхом реєстрації за ним права власності на вказане нерухоме майно, на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Положеннями ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
Внаслідок невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитними договорами, відповідачем в порядку ст.ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» звернуто стягнення на зазначені предмети іпотеки шляхом набуття на них права власності.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача щодо визнання зобов`язання припиненими.
Доводи апеляційної скарги про те, що 03.06.2021 року відповідач повторно звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 36,37 Закону України «Про іпотеку», а тому будь-які інші вимоги до позичальника про задоволення вимог кредитора є недійсними, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку».
Таким чином, якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обов`язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і є діючими до повного виконання основного зобов`язання.
У пункті 6.3 іпотечних договорів сторони погодили, що іпотечний договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. 
Зважаючи на те, що позивач не підтвердив належне виконання ним зобов`язань за кредитними договорами, постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, щодо відсутності передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстав для визнання зобов`язання припиненим.
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                     Судді: