Справа № 446/1120/21                                Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І. 
Провадження № 22-ц/811/795/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       18 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Матящ С.І.
        з участю представника позивачів ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Дзіковського Максима Романовича на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року в складі судді Котормуса Т.І. у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Жовтанецької сільської ради Кам"янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8 , про визнання недійсним рішення та договору, скасування державної реєстрації, -
встановив:
У червні 2021 року представник позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 – ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Жовтанецької сільської ради,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_7 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимогна предмет споруОСОБА_8 , про визнання недійсним рішення та договору, скасування державної реєстрації.
Вимоги обґрунтовані тим, що у спільній власності позивачів із ОСОБА_4 перебуває житловий будинок АДРЕСА_1 і такий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2030 га. З даних кадастрової карти стало відомо, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, розподілена на частини, а зокрема на ділянку площею 0,01 га та площею 0,0968 га. Згодом стало відомо, що такі земельні ділянки були надані сільською радою ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Стверджують, що у сільської ради не було підстав для позбавлення їх права користування земельною ділянкою, більше того, на засідання сесії, де вирішувалося таке питання, їх не запрошували, а тому їхнє право було порушено.
З врахуванням заяви від 03.09.2021 про збільшення позовних вимогпросили визнати недійсним рішення Ременівської сільської ради від 19.06.2020 № 90 в частині затвердження проекту із землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,01 га. для будівництва гаражів та ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0968 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,01 га. та земельної ділянки 0,0968 га.; скасувати рішення від 21.07.2020 № 53223477 державного реєстратора Добротвірської селищної ради про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,01 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2020 укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Жовтанецької сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №90 від 19.06.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_4 для будівництва індивідуальних гаражів земельної ділянки площею 0,0100 га., розташованої у АДРЕСА_2 , кадастровий №4622185200:06:000:0694.
Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О.Я. від 21.07.2020 № 53223477 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий №4622185200:06:000:0694 за ОСОБА_4 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Жовтанецької сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_4 – відмовлено.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 відмовлено повністю.
Стягнуто з Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області на користь ОСОБА_5 454,00 грн. сплаченого судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 454,00 грн. сплаченого судового збору.
Стягнуто з Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області на користь ОСОБА_6 454,00 грн. сплаченого судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 454,00 грн. сплаченого судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 3 286,48 грн. сплачених витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 3 286,48 грн. сплачених витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 – ОСОБА_2 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає таке незаконним та необґрунтованим, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно встановив обставини, що мають значення для справи та не врахував правові позиції вищих судових інстанцій.
Звертає увагу на те, що право власності ОСОБА_6 на спірний житловий будинок припинено з часу укладення нею договору дарування від 11.11.2018.
Таким чином, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених обставин, при цьому, підставами позовних вимог обох позивачів заявлена приватизація апелянтом тієї частини земельної ділянки, яка, начебто, є необхідною для розміщення та обслуговування відповідного житлового будинку.
У цьому контексті покликається на практику касаційного суду, а саме на висновки Верховного Суду з приводу того, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Вважає, що суд не дослідив та не встановив наявності, виду, характеру, змісту та обсягу прав ОСОБА_5 на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, що перебуває у спільній частковій власності з апелянтом.
Зокрема, покликаючись на судову практику зазначає, що при набутті позивачем 1 права на частку у праві спільної часткової власності на будинок за договором дарування від 11 листопада 2018 року, у якому відсутні відомості щодо площу та кадастровий номер земельної ділянки під будинком, питання щодо переходу та набуття останнім прав на земельну ділянку не було вирішено за договором.
При цьому, покликання суду на те, що попередній співвласник будинку, яким була ОСОБА_6 , користувалася частиною земельної ділянки із кадастровим №4622185200:06::000:0217 за договором суборенди від 20.05.2009, як і сам цей договір, є безпідставним, оскільки суборендні відносини між останньою та ОСОБА_9 не могли існувати на момент відчуження 11.11.2018 ОСОБА_6 частки у праві спільної часткової власності на будинок на користь ОСОБА_5 , оскільки такий договір є похідним від договору оренди, що визнаний розірваним за рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.03.2011 починаючи з 21.08.2009.
Також, суд дійшов помилкового висновку, що апелянт приватизував частину земельної ділянки, яка є прибудинковою територією садиби, належної позивачу ОСОБА_5 та апелянту на праві спільної часткової власності, оскільки межі спірної приватизованої ділянки із кадастровим планом № 4622185200:06:000:0694 були визначені згідно Детального плану території по зміні цільового призначення земельних ділянок на АДРЕСА_3 . При цьому, для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа та чи морушена межа такої ділянки відповідачем.
Такі докази можуть підтверджуватися висновками експертів чи спеціаліста, однак у матеріалах справи такі відсутні.
З цих же підстав, на думку апелянта, не заслуговує на увагу те, що ОСОБА_6 у минулому користувалася частиною земельної ділянки за кадастровим №4622185200:06:000:0217 площею 0,2030 га від її загальної площі.
Вважає, що суд безпідставно поклав тягар доказування на апелянта та поклав в осонову рішення докази, які б мали бути визнані недопустимими, оскільки були подані з пропуском строку подання таких та без клопотання про поновлення цього строку.
Просить скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Ременівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області №90 від 19.06.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_4 для будівництва індивідуальних гаражів земельної ділянки площею 0,0100 га., розташованої у АДРЕСА_2 , кадастровий №4622185200:06:000:0694, скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О.Я. від 21.07.2020 № 53223477 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий № 4622185200:06:000:0694 за ОСОБА_4 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити у повному обсязі.
22.06.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачів ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на відповідні обставини, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх в судовому засіданні учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 перебував у власності ОСОБА_9 , а згодом перейшов у власність ОСОБА_6 , будинок, разом з іншими житловими та нежитловими приміщеннями, був розташований на земельній ділянці площею 10,4811 га., кадастровий №4622185200:06:000:0217, яка перебувала в оренді у ОСОБА_9 відповідно до договору оренди укладеного між ним та Кам`янка-Бузькою РДА 24.03.2008, відтак у зв`язку з переходом права власності на вказаний будинок до ОСОБА_10 , між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був укладений договір суборенди земельної ділянки з кадастровим №4622185200:06:000:0217, площею 0,2030 га, при цьому у подальшому, відповідно до укладених цивільно-правових договорів власниками будинку АДРЕСА_1 стали ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
Спірні земельні ділянки площею 0,01 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0694, яка перебуває у власності ОСОБА_4 та ділянка площею 0,0968 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0692, яка перебуває у власності ОСОБА_7 знаходяться у с. Ременів поруч із житловим будинком АДРЕСА_1 на території, яка разом з цим будинком огороджена парканом, тобто зазначені земельні ділянки були сформовані із земельної ділянки кадастровий №4622185200:06:000:0217, яка надавалася в оренду для обслуговування нежитлових приміщень, що підтверджується відповіддю Жовтанецької сільської ради від 09.11.2021 № 2056 та наявними у справі графічними зображеннями, з яких видно де розташовані такі земельні ділянки, що жодним чином не спростовано відповідачами.
Так, за відсутності клопотань про призначення експертизи, суд дійшов висновку, що саме відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не довели перед судом обставини того, що спірні земельні ділянки були сформовані за рахунок вільних земель, тобто такі були утворені з раніше сформованої земельної ділянки, яка мала кадастровий номер 4622185200:06:000:0217.
Таким чином, за відсутності процедури поділу раніше сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 4622185200:06:000:0217, при цьому наявність рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з подальшим прийняттям рішення про передачу у власність, суд дійшов висновку про те, що порядок набуття права власності на земельну ділянку за вказаних обставин справи, є протиправним.
Враховуючи наведене, орган місцевого самоврядування приймаючи оскаржувані акти не перевірив те, що земельні ділянки, які передаються у власність громадянам належать до прибудинкової території будинку сторін у справі, а його співвласники згоди на її приватизацію не давали, тому передання частини такої земельної ділянки у власність відбулося без врахування часток у праві спільної власності, відтак є неправомірним та порушує права позивачів на користування земельною ділянкою, тому суд визнав незаконним та скасував рішення Ременівської сільської ради №90 від 19.06.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_4 для будівництва індивідуальних гаражів земельної ділянки площею 0,0100 га., кадастровий №4622185200:06:000:0694, а відтак і рішення державного реєстратора від 21.07.2020 №53223477 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку кадастровий №4622185200:06:000:0694.
При цьому, оскільки рішенням №90 від 19.06.2020 земельна ділянка ОСОБА_8 не передавалась, а вимог про скасування рішення Ременівської сільської ради №89 від 19.06.2020 позивачі не пред`являли, тому вимоги у цій частині, як і вимоги про скасування державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.11.2020 цієї земельної ділянки, суд вважав безпідставними, оскільки така реєстраційна дія та договір є похідними від рішення Ременівської сільської ради №89 від 19.06.2020, яке позивач не оскаржує.
При вирішенні спору, суд врахував позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 справа № 452/3561/14.
Крім цього, суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі є частково суперечливими між собою, враховуючи таке.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших  осіб,  завдати  шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржує лише сторона відповідача, при цьому представник ОСОБА_4 не погоджується із оскаржуваним рішенням фактично тільки у частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності, законність та обґрунтованість такого у іншій частині, яка не оскаржується, не перевіряє.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно із договором оренди земельної ділянки від 24.03.2008, укладеного між Кам`янка-Бузькою РДА та ОСОБА_9 , останній прийняв у довгострокову оренду земельну ділянку для обслуговування комплексу будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_3 площею 10,4811 га., кадастровий №4622185200:06:000:0217 (т. 1, а.с. 95-99).
Рішенням Ременівської сільської ради від 18.06.2008 №4 присвоєно поштові адреси житловим і нежитловим приміщенням розташованим у АДРЕСА_3 , та присвоєно зокрема житловому будинку (колишній санпропускник) №1/12, а рішенням Ременівської сільської ради від 20.08.2008 №12 переведено приміщення санпропускника у АДРЕСА_3 з категорії нежитлового у житлове (т. 1, а.с. 100, 102).
Рішенням Ременівської сільської ради від 19.02.2009 №12 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 101).
Згідно із договором купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р. від 20.05.2009, ОСОБА_9 продав ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 .
В свою чергу, відповідно до договору суборенди земельної ділянки від 20.05.2009, який укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , остання прийняла в суборенду земельну ділянку для обслуговування нежитлових приміщень, що розташовані по АДРЕСА_3 , площею 0,2030 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0217 (т. 1, а.с. 79-81).
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.03.2011 визнано договір оренди земельної ділянки, посвідчений 24.03.2008 приватним нотаріусом Робак Л.А. між Кам`янка-Бузькою РДА та ОСОБА_9 , розірваним з 21.08.2009. 
Встановлено факт припинення володіння та користування земельною ділянкою з кадастровим №4622185200:06:000:0217 з 21.08.2009 (т. 1, а.с. 129-130).
На даний час, будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_5 у розмірі 1/2 частки та ОСОБА_4 у розмірі 1/2 частки, що підтверджується копіями договору купівлі-продажу від 24.11.2014 та дарування від 05.11.2018, а також даним з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 17.05.2021 (т. 1, а.с. 10-12, 17).
Рішенням Ременівської сільської ради від 11.06.2019 № 33 надано дозвіл ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0100 га. в АДРЕСА_3 з метою передачі у власність для будівництва гаражу (т. 1, а.с. 13).
Рішенням Ременівської сільської ради від 19.06.2020 №90 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим №4622185200:06:000:0694 площею 0,0100 га. в АДРЕСА_2 для будівництва індивідуальних гаражів (т. 2, а.с. 37).
Право власності на відповідну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 рішенням Державного реєстратора Добротвірської селищної ради Браташ О.Я. від 21.07.2020 №53223477 (т. 2, а.с. 42).
Згідно із інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 17.05.2021 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,01 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0694, при цьому час державної реєстрації зазначено 15.07.2020 (т. 1, а.с. 16).
Рішенням Ременівської сільської ради від 11.06.2019 №34 надано дозвіл ОСОБА_8 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0968 га. у АДРЕСА_3 з метою передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1, а.с. 14).
Рішенням Ременівської сільської ради від 19.06.2020 №89 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим №4622185200:06:000:0692 площею 0,0968 га. у АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 2, а.с. 30).
Право власності на таку земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_8 рішенням Державного реєстратора Добротвірської селищної ради Браташ О.Я. від 29.09.2020 №54304344 (т. 2, а.с. 34).
Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2012 ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_7 купила земельну ділянку з кадастровим №4622185200:06:000:0692 площею 0,0968 га. в АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1, а.с. 53-54).
Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.08.2021 ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,0968 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0692 (т. 1, а.с. 50).
Поряд з цим, 22.11.2016 ОСОБА_6 зверталася до Ременівської сільської ради і просила надати їй дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж присадибної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1 , однак рішенням Ременівської сільської ради від 15.12.2016 №4 ОСОБА_6 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж присадибної ділянки (т. 1, а.с. 173-174).
Таким чином, сторонами не заперечується, а відтак не потребує доказуванню те, що будинок за адресою АДРЕСА_1 перебував у власності ОСОБА_9 , а у подальшому перейшов у власність ОСОБА_6 , будинок, разом з іншими житловими та нежитловими приміщеннями був розташований на земельній ділянці площею 10,4811 га., кадастровий №4622185200:06:000:0217, яка перебувала в оренді у ОСОБА_9 відповідно до договору оренди укладеного між ним та Кам`янка-Бузькою РДА 24.03.2008, у зв`язку з переходом права власності на вказаний будинок до ОСОБА_10 , між останньою та ОСОБА_9 було укладено договір суборенди земельної ділянки з кадастровим №4622185200:06:000:0217, площею 0,2030 га., при цьому, на підставі укладених цивільно-правових договорів власниками будинку АДРЕСА_1 стали позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що даний спір виник у зв`язку з передачею сільською радою у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_8 земельних ділянок площами 0,0100 га. та 0,0968 га. відповідно, оскільки позивачі вважають, що такі земельні ділянки були утворені за рахунок земельної ділянки, яка відноситься до будинку АДРЕСА_1 , нотомість відповідачі таке заперечують та стверджують, що такі земельні ділянки не стосуються земельної ділянки, яка відноситься до будинку АДРЕСА_1 , а є окремими земельними ділянками.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Частиною 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Так, за змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).
Таким чином, положення частини другої статті 120 ЗК України та частини першої статті 377 ЦК України закріплюють принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписами зазначених норм, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду.
Тобто, перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Іншими словами, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.
Наведені положення норм матеріального права є беззаперечним свідченням того, що набувши у власність будинок АДРЕСА_1 , а саме маючи на праві спільної власності по 1/2 частині такого, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 безумовно набули право користування на раніше сформованій земельній ділянці з кадастровим номером 4622185200:06:000:0217.
Згідно із ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам направі спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 по справі № 526/2101/15-ц.
Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно із правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, системний аналіз норм статей 22, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Так, спеціальним законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування є ЗУ «Про землеустрій».
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (ст. 50 Закону України "Про землеустрій"
Отже, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.
Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.
Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу у подальшому точно визначити об`єкт відведення.
Окрім цього, згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»)
В свою чергу, як видно з листа Жовтанецької сільської ради від 09.11.2021 №2056, земельна ділянка площею 0,01 га. з кадастровим № 4622185200:06:000:0694 та ділянка площею 0,0968 га. з кадастровим № 4622185200:06:000:0692 знаходяться у с. Ременів поруч із житловим будинком АДРЕСА_1 на території, яка разом з цим будинком огороджена парканом. Зазначені земельні ділянки були сформовані на території, де в минулому фігурувала земельна ділянка площею 0,2030 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0217, котра надавалася в оренду для обслуговування нежитлового приміщення (т.1, а.с. 215).
Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки площею 0,01 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0694, яка перебуває у власності ОСОБА_4 та ділянка площею 0,0968 га. з кадастровим №4622185200:06:000:0692, яка перебуває у власності ОСОБА_7 знаходяться у с. Ременів поруч із житловим будинком АДРЕСА_1 на території, яка разом з цим будинком огороджена парканом, тобто такі земельні ділянки були сформовані, у тому числі із земельної ділянки з кадастровим №4622185200:06:000:0217, яка надавалася в оренду для обслуговування нежитлових приміщень.
Зазначені обставини, крім листа Жовтанецької сільської ради від 09.11.2021 №2056, підтверджуються і поясненнями представника сільської ради у судовому засіданні, відтак перебувають у логічній послідовності із встановленими судом першої інстанції фактичними даними.
Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК Українита статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц).
Ураховуючи наведене, беззаперечним є те, що ОСОБА_5 , як власник об`єкта нерухомого майна (1/2 частки житлового будинку), що розташований на земельній ділянки, якою він користується на тих самих умовах, на яких користувалася цією земельною ділянкою попередня власниця ОСОБА_6 та на яких може користуватися такою ОСОБА_4 , як інший співласник будинку, набув права вимагати оформлення на своє ім`я документів щодо користування частиною земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та яка необхідна для його обслуговування. Наведене відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові  від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункти 8.16, 8.17).
Таким чином, встановивши, що рішенням № 90 від 19.06.2020 Ременівська сільська рада Кам`янка-Бузького району Львівської області передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,0100 га., розташованої у  АДРЕСА_2 , кадастровий №4622185200:06:000:0694, частина якої перебуває на праві користування у позивача ОСОБА_5 у зв`язку з набуттям права власності на частину домоволодіння за відповідною адресою та добре значуючи про це з проекту землеустрою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність порушених прав ОСОБА_5 , як користувача земельної ділянки та наявності підстав для їх захисту, шляхом визнянн незаконним та скасування відповідного рішення.
Задоволення такої вимоги безперечно тягне за собою задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Добротвірської селищної ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Браташ О.Я. від 21.07.2020 № 53223477 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий №4622185200:06:000:0694 за ОСОБА_4 , яка є похідною.
Зазначені обставини жодним чином не були спростовані стороною відповідача під час розгляду справи у суді першої фінстанції, не спростовані такі жодним чином і на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.
Поряд з цим, беззаперечно встановивши, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності позивача ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_4 , тобто констатувавши, що право власності на такий від ОСОБА_10 на підставі відповідних цивільно-правових договорів перейшло до інших суб`єктів, задовольнивши позовні вимоги останньої, суд першої інстанції відніс її до суб`єктів права вимоги.
Іншими словами, не маючи жодного відношення на час розгляду справи у суді до права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , позовні вимоги ОСОБА_10 задоволено, тобто оскаржуваним рішенням суд першої інстанції вжив заходи правоохоронного характеру, для поновлення прав і припинення дій, без достатніх доказів про порушення таких прав.
Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишився обов`язок щодо встановлення порушень, не визнанння чи оспорення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_10 , а як наслідок, за наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог останньої, суд такі задовольнив.
Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги про відсутність порушеного або оспорюваного права позивачки ОСОБА_10 , що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог, знайшли свої підтвердження та свідчать про необхідність скасування оскаржуваного рішення у частині позовних вимог ОСОБА_10 з одночасним ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні таких.
Усі доводи апеляційної скарги стосовно допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права колегія суддів до уваги не приймає, оскільки порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, лише тоді, коли це порушення призвело до неправильного вирішення справи, за виключенням ч. 3 ст. 376 ЦПК України, однак таких обставин колегією суддів не встановлено.
Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Дзіковського Максима Романовича – задовольнити частково.
Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до Жовтанецької сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, ОСОБА_4 – скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити.
Скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року у частині стягнення з Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 по 454,00 грн. сплаченого судового збору.
У решті рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 жовтня 2022 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                        С.М. Бойко
                                                                                                                       
С.М. Копняк