ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 260/5567/21 пров. № А/857/11273/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року, ухвалене суддею Ващиліною Р.О. у м. Ужгороді Закарпатської області о 10:48, повний текст якого складений 23 червня 2022 року, у справі №260/5567/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій, -
                                                      ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2021 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, у якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо організації здійснення виконавчих функцій і повноважень в галузі поховання померлих в семт Жденієво та не здійсненні виконання вимог Закону України "Про поховання і похоронну справу", ДСанПін 2.2.2.028.-99 "Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України", вимог Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173, при здійсненні поховання померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за межами кладовища на земельній ділянці, належній відповідачу; зобов`язати у визначеному законодавством порядку визначити місце розташування нового кладовища для смт Жденієво з урахуванням норм ДСанПін 2.2.2.028.-99 "Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України", вимог Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173, та здійснювати поховання померлих з дотримання вимог Закону України "Про поховання та похоронну справу". 
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі залучено ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.  
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області щодо не організації здійснення виконавчих функцій і повноважень в галузі поховання померлих в селі Жденієво.
Зобов`язано Жденіївську селищну раду Мукачівського району Закарпатської області у визначеному законодавством порядку визначити місце розташування нового кладовища для смт Жденієво з дотриманням Державних санітарних правил та норм «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» ДСанПіН 2.2.2.028-99 та вимог Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до недоведення позивачем необхідності створення нового кладовища, фактів здійснення поховань померлих за межами існуючого кладовища у взаємозв`язку із реалізацією/нереалізацією селищною радою компетенційних повноважень, фактів порушення прав позивача. Натомість наголошує на тому, що Жденіївська селищна рада вчинила необхідні дії в межах визначеної компетенції та в порядку, регламентованому законодавством, а саме з метою реалізації наданих Законом №280 повноважень селищною радою 23.12.2021 було прийнято рішення №465 «Про розроблення містобудівної документації Генеральний план та план зонування територій (в складі генерального плану) населеного пункту смт Жденієво», однак суд виснував, що прийняте рішення не є належним доказом відсутності протиправної бездіяльності відповідача в галузі похоронної справи. Вважає, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо лише встановлення факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливим є також врахування конкретних причин, умов та обставин, які перешкоджають виконанню обов`язкових дій чи викоконанню дій з порушенням строків.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є жителем смт Жденієво Мукачівського району Закарпатської області.
Рішенням тридцятої сесії сьомого скликання (друге пленарне засідання) Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області (далі Жденіївська селищна рада) №388 від 10 вересня 2019 року надано дозвіл для розширення меж земельної ділянки існуючого кладовища орієнтовною площею 1.00 га в урочищі «Голиця», що розташована на території Жденіївської селищної ради Воловецького району.
Вважаючи, що при прийнятті вказаного рішення органом місцевого самоврядування порушено норми земельного законодавства, норми санітарно гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах, ОСОБА_1 оскаржив таке в судовому порядку.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 №260/1398/19 позов ОСОБА_1 до Жденіївської селищної ради задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення тридцятої сесії сьомого скликання (друге пленарне засідання) Жденіївської селищної ради Закарпатської області №388 від 10 вересня 2019 року про надання дозволу для розширення меж земельної ділянки існуючого кладовища.
Приймаючи вказане рішення Закарпатський окружний адміністративний суд виходив з того, що рішенням №388 від 10 вересня 2019 року про надання дозволу для розширення меж земельної ділянки існуючого кладовища орієнтовною площею 1.00 га в урочищі «Голиця», що розташована на території Жденіївської селищної ради, порушено вимоги ст. 23 Закону України «Про поховання та похоронну справу», ст.ст. 2, 21, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 123 Земельного кодексу України, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи генерального плану смт Жденієво, такий не передбачає розширення меж земельної ділянки існуючого кладовища.
Окрім того, Жденіївською селищною радою також порушено права ОСОБА_1 та жителів села на санітарну безпеку, оскільки вибране місце під кладовище не відповідає вимогам Державних санітарних правил та норм №2.2.2.028-99, що підтверджується наявним в матеріалах справи негативним висновком відділу містобудування, архітектури та цивільного захисту Воловецької районної державної адміністрації, викладеному в листі від 15.07.2019 №161/07-28 щодо невідповідності земельної ділянки в урочищі «Голиця» смт Жденієво вимогам ДСанПіН 2.2.2.028-99 «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» та Державним санітарним правилам № 79/1404 для розміщення кладовища, так як таке розміщено на відстані 71,0 м (при передбачених 300 м), вверх по схилу від житлових будинків.
Згадане рішення набрало законної сили, а тому відповідно до вимог ч.4 ст. 78 КАС України встановлені у ньому обставини не підлягають доказуванню.
Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача, що полягає у нездійсненні селищною радою жодних дій, спрямованих на виконання своїх обов`язків у галузі поховання померлих, зокрема, щодо визначення місця поховання з дотриманням вимог законодавчих актів та державних стандартів та норм після набрання рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 №260/1398/19 законної сили, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Ст.50 Конституції України передбачає, що кожному гарантовано право на безпечне для життя і здоров`я довкілля.
В розумінні ч.2 ст.1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року №1102-IV (далі - Закон №1102-IV) кладовище - це відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань.
Ст.5 Закону №1102-IV регламентовано державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання. Зокрема, вказана правова норма передбачає, що державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання впроваджуються в порядку, передбаченому законом, з метою забезпечення безпеки життя та здоров`я людей, тварин, охорони рослин, а також майна та довкілля, створення умов для раціонального використання всіх видів ресурсів.
Державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання складаються, в тому числі, з обов`язкових містобудівних, екологічних вимог та санітарно-гігієнічних норм щодо створення та функціонування кладовищ, крематоріїв, інших місць поховань.
Відповідно до ст.8 Закону №1102 до компетенції органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, належить, серед іншого, вирішення відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання.
За змістом пп.11 п.«а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР до власних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони.
Стаття 23 Закону №1102 передбачає, що для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації в постійне користування надається земельна ділянка. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов`язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог.
Системний аналіз наведених вище правових норм дозволяє суду дійти висновку, що органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи зобов`язані забезпечити дотримання законодавчих норм при виділенні земельних ділянок для організації місць поховання.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, постановою Головного державного санітарного лікаря України від 01 липня 1999 №28 затверджено Державні санітарні правила та норми «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» ДСанПіН 2.2.2.028-99 (далі - ДСанПіН), що включають основні гігієнічні вимоги щодо планування нових, утримання і санітарного упорядкування діючих кладовищ в населених пунктах України.
Відповідно до п.1.2 розділу 1 ДСанПіН є нормативним документом, обов`язковим для виконання посадовими особами та громадянами.
Згідно з п.3.5 розділу ДСанПіН кладовища повинні бути розміщені в приміській зоні міських поселень і поблизу місць розташування сіл. Санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м (Державні санітарні правила №379/1404), а від території кладовища для поховання урн після кремації до житлових і громадських будівель та об`єктів, що прирівняні до них, має бути не меншою 100 м.
Відповідно до примітки до п.3.5 ДСанПіН у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення, в тому числі, житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих.
З аналізу наведеної вище норми можна дійти висновку, що санітарно-гігієнічними нормами заборонено розміщення кладовищ на відстані ближче, ніж 300 м до житлової забудови.
П.42 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-В передбачає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.
Згідно доводів позивача поховання померлих у смт Жденієво здійснюється без дотримання державних норм та стандартів на земельній ділянці, не передбаченій містобудівною документацією для таких цілей та жителями селища неодноразово до Жденіївської селищної ради подавались заяви щодо вирішення питання визначення місця розташування нового кладовища. Відповідачем потреба у створенні нового кладовища та обставини, що місце розташування такого на даний момент діючою містобудівною документацією смт Жденієво не передбачено не заперечуються. Разом з тим, у наданих суду першої інстанції поясненнях представник позивача серед іншого покликався на відсутність коштів на виготовлення нових генеральних планів території населеного пункту. Також в апеляційній скарзі відповідач покликається на вжиття ним необхідних заходів в межах визначеної законодавством компетенції.
Так, відповідно до пп.«а» п.1 ст.30 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: забезпечення утримання в належному стані кладовищ, інших місць поховання та їх охорони.
Згідно з п. «б» пп. а ч.1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації.
За змістом п.3 пп. «б» ч.1 ст.31 Закону Україна «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Положення абз.1 ч.1 ст.16 Закону №3038 передбачає, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Відповідно до п.2, п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VІ генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.
Згідно зі ст.17 вищевказаного Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.
Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.
Ч.3 цього Закону передбачає, що генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Таким чином, оскільки до повноважень органів місцевого самоврядування одночасно належить підготовка і затвердження генеральних планів забудови, і до їхньої компетенції належить утримання в належному стані кладовищ, їхня бездіяльність щодо не розробки і не затвердження нового генерального плану села з врахуванням вимог законодавства щодо розміщення кладовищ є протиправною.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям правомірності, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст. 90 КАС України).
В свою чергу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).
В контексті наведеного суд апеляційної інстанції вважає слушним неврахування наданого на розгляд суду в підтвердження доводів про здійснення встановлених законом повноважень у сфері містобудівної діяльності доказу - копію рішення п`ятнадцятої сесії восьмого скликання Жденіївської селищної ради №465 від 23.12.2021 “Про розроблення містобудівної документації Генеральний план та план зонування території (у складі генерального плану) населеного пункту смт. Жденієво”, оскільки таким не підтверджується вжиття відповідачем вичерпних заходів у галузі похоронної справи. Суд апеляційної інстанції зауважує, що зміст згаданого рішення не дозволяє встановити, що розроблена на його виконання містобудівна документації передбачатиме визначення місцезнаходження нового кладовища.
На переконання суду апеляційної інстанції не заслуговуть на увагу також надані відповідачем на розгляд суду на підтвердження факту вчинення активних дій щодо влаштування кладовища в смт Жденієво копії протоколу №1 громадських слухань щодо місцезнаходження кладовища від 27 червня 2021 року, ініційованих селищною радою у зв`язку з надходженням звернень жителів смт Жденієво з огляду на наступне.
На громадських слуханнях обговорювалося питання щодо можливого місця розташування нового кладовища. В подальшому результати громадських слухань були подані на розгляд Жденіївській селищній раді, за результатами якого 08 липня 2021 року дев`ятою сесією восьмого скликання Жденіївської селищної ради було прийнято рішення №20 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності в смт. Жденієво, урочище Голиця”. 
Зі змісту рішення слідує, що ним надано дозвіл Жденіївській селищній раді на розроблення технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки комунальної власності, яка розташована в межах смт Жденієво, урочище Голиця, орієнтовною площею 1,00 га із формуванням земельної ділянки. Окрім того, зобов`язано Жденіївську селищну раду замовити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності у суб`єкта господарювання, юридичної особи, що має ліцензію на проведення робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін; подати виготовлену технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки комунальної власності на затвердження сесії Жденіївської селищної ради відповідно до вимог чинного законодавства. 
Попри наведене, відповідачем не надано доказів вчинення що будь-яких дій, спрямованих на реалізацію вказаного вище рішення селищної ради та організації нового кладовища. На  відсутність такого наміру у суб`єкта владних повноважень вказує те,  що коштів для його виконання у бюджеті селищної ради на поточний та наступний рік також не було передбачено.
Суд апеляційної інстанції з цього приводу зауважує, що до компетенції відповідача належить подання пропозиції до проекту відповідного місцевого бюджету на наступний рік або про внесення змін до бюджету на поточний рік щодо потреби у розробленні містобудівної документації, а тому доводи відповідача щодо відсутності коштів на реалізацію рішення дев`ятої сесії восьмого скликання Жденіївської селищної ради було прийнято рішення 08 липня 2021 року №20 “Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності в смт Жденієво, урочище Голиця” не заслуговують на увагу.
Отже, позов в частині визнання протиправною бездіяльності Жденіївської селищної ради щодо не організації здійснення функцій і повноважень у галузі поховання у смт Жденієво та зобов`язання визначити місце розташування нового кладовища підлягає задоволенню. 
Щодо наголошенні скаржником на тому, що бездіяльністю відповідача щодо не організації здійснення виконавчих функцій і повноважень в галузі поховання померлих в селі Жденієво не порушуються права позивача, суд виходить з наступного.
Так, в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, цією конституційною нормою передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п.4.1 мотивувальної частини вказаного рішення).
Реалізація особою права на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження будь-яких рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не покладає на суд беззаперечного обов`язку щодо надання такого захисту безвідносно до змісту позовних вимог та наявності спірних публічно-правових правовідносин.
Тобто, питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог позивача, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та суб`єктом владних повноважень, протиправні дії якого, на суб`єктивну думку позивача, порушили його право чи стосуються його інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.
З огляду на положення статей 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.
Згідно згаданих норм такі повноваження суд реалізує в разі встановлення факту порушення прав, свобод та інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який б гарантував повний захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.
Відповідно до частини 2 ст.6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги в разі, якщо права позивача не були порушені.
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій/бездіяльності), є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.
В свою чергу, за приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.
Судом встановлено, що протиправною бездіяльністю відповідача щодо неорганізації здійснення виконавчих функцій і повноважень в галузі поховання померлих у смт Жденієво безпосередньо порушуються права позивача як жителя селища.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною, а тому за наслідком вирішення спірних правовідносин необхідно зобов`язати відповідача у визначеному законодавством порядку визначити місце розташування нового кладовища для смт Жденієво з дотриманням Державних санітарних правил та норм “Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України” ДСанПіН 2.2.2.028-99 та вимог Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Жденіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі №260/5567/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний