Постанова
Іменем України                             
31 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 333/2391/18
провадження № 61-20774св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «МетаБанк»,
відповідачі:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Железняк-Кранг Інга Вікторівна, на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Крилової О. В., Дашковської А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року акціонерне товариство «МетаБанк» (далі - АТ «МетаБанк», банк) звернулося до суду із позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 08 серпня 2008 року між АБ «Металург», правонаступником якого є АТ «МетаБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 300 922 грн на строк 240 місяців до 08 серпня 2028 року включно, зі сплатою 19,95% річних в порядку та на умовах, передбачених договором.
Кредитний договір забезпечений трьома договорами поруки від 08 серпня 2008 року, укладеними з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та 
ОСОБА_4 , відповідно до яких поручителі поручилися перед кредитором за належне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором 
від 08 серпня 2008 року.
Крім того, на забезпечення виконання умов кредитного договору, 10 лютого 2009 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на те, що позичальником належним чином не виконувалися грошові зобов`язання, передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 17 квітня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 
836 418,59 грн, із яких: 248 309,87 грн - тіло кредиту; 120 062,05 грн - проценти за період з 01 травня 2015 року по 16 квітня 2018 року; 
59 910,20 грн - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту за період 
з 01 травня 2017 року по 16 квітня 2018 року; 247 541,03 грн - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за період з 01 травня 2017 року по 16 квітня 2018 року; 127 656,16 грн - інфляційні втрати за період з 01 травня 2015 року по 31 березня 2018 року; 32 939, 28 грн - 3% річних від простроченої суми 
з 01 травня 2015 року по 31 березня 2018 року, банк просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначену заборгованість у солідарному порядку.
 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 
2020 року позовну заяву АТ «МетаБанк» в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без розгляду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 
2021 року у складі судді Дмитрієвої М. М. позов АТ «МетаБанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь 
АТ «МетаБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 
836 418,59 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку у повному обсязі.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким позов АТ «МетаБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «МетаБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2008 року у розмірі 439 974,14 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 як солідарного з ОСОБА_1 боржника на користь АТ «МетаБанк» заборгованість за кредитним договором 
від 08 серпня 2008 року у розмірі 185 379, 88 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно вважав, що позичальник неналежним чином виконувала зобов`язання за кредитним договором, однак визначаючи розмір заборгованості не врахував суму отриману банком від реалізації іпотечного майна 146 003, 42 грн. Станом на час ухвалення оскаржуваного рішення заборгованість за тілом кредиту становила 219 368, 50 грн, за відсотками вся заборгованість була повністю погашена. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе стягнути з позичальника пеню за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 59 910, 20 грн, інфляційні втрати на суму 127 656, 16 грн, 3% річних на суму 32 939, 28 грн, а всього 439 974,14 грн. При цьому відмовив у стягненні пені за несвоєчасне погашення відсотків, з огляду на відсутність заборгованості за відсотками.
Також суд дійшов висновку, що порука ОСОБА_2 за щомісячними платежами, строк виконання яких настав до 08 листопада 2017 року, припинилася, оскільки з відповідним позовом банк звернувся до суду у травні 2018 року. Отже суд вважав, що вимоги банку про стягнення з поручителя заборгованості за тілом кредиту, яка підлягала сплаті 
до 08 листопада 2017 року на загальну суму 86 581,87 грн задоволенню не підлягають у зв`язку із припиненням поруки, а тому розмір заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з поручителя як солідарного з позичальником боржника підлягає відповідному зменшенню і становить 
132 786, 63 грн. В межах строку дії поруки розмір пені, нарахованої на тіло кредиту з 08 листопада 2017 року до 08 квітня 2018 року, становить 
23 379,06 грн, інфляційні втрати - 24 656,71 грн, 3% річних - 4 557, 48 грн. Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з поручителя, становить 185 379, 88 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову до неї та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що від реалізації іпотечного майна покрито майже увесь розмір заборгованості, тільки за тілом кредиту такий складав 44 089,28 грн. Крім того, зазначає, що банк звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, заявленою нею у суді першої інстанції. 
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2022 року від АТ «МетаБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 серпня 2008 року між АБ «Металург», правонаступником якого є 
АТ «МетаБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 300 922 грн на строк 240 місяців до 08 серпня 2028 року включно, зі сплатою 19,95% річних порядку та на умовах, передбачених цим договором.
 
Кредитний договір забезпечений трьома договорами поруки від 08 серпня 2008 року, укладеними з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та 
ОСОБА_4 , відповідно до яких поручителі поручилися перед кредитором за належне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором 
від 08 серпня 2008 року.
 
Крім того, на забезпечення виконання умов кредитного договору, 10 лютого 2009 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира 
АДРЕСА_1 . 
 
Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав кредит в обумовленій кредитним договором сумі, що підтверджується меморіальним ордером від 08 серпня 2008 року та виписками по рахунку.
 
У зв`язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, порушенням графіку погашення кредиту у серпні 2009 року банк звернувся до суду із позовом до боржника і поручителів в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно, вартістю 278 685 грн, стягнути непокриту іпотекою різницю заборгованості солідарно з відповідачів у сумі 
63 103, 02 грн.
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 
2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 лютого 2011 року (справа № 2-943/2010), стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь банку 342 887, 13 грн заборгованості за кредитним договором. Звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за 
ПАТ «МетаБанк» права власності на квартиру 
АДРЕСА_1 , вартістю 278 685 грн.
 
Рішення реєстратора ОП «ЗМБТІ» від 14 грудня 2010 року припинено право власності відповідачів у справі на предмет іпотеки та проведено державну реєстрацію за ПАТ «МетаБанк» право власності на предмет іпотеки.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2011 року рішення суду першої інстанції від 20 жовтня 2010 року і ухвалу апеляційної інстанції від 20 лютого 2011 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року стягнено з відповідачів на користь позивача прострочену заборгованість за відсотками у сумі 63 731,53 грн та пеню у розмірі 29 872, 53 грн, а всього 
93 604, 06 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Цим судовим рішенням було встановлено безпідставність вимог банку про дострокове стягнення заборгованості за частиною другою статті 1050 ЦК України і звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення про дострокове погашення позичальником кредиту, відсотків за ним та інших платежів, як це передбачено пунктом 3.1 кредитного договору, банком не приймалось, отже у банка не виникло право на дострокове стягнення неповернутого залишку кредиту.
 
Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 
2016 року здійснено поворот виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2010 року, яким звернено стягнення на предмет іпотеки, шляхом скасування рішення реєстратора ОП «ЗМБТІ» 
від 14 грудня 2010 року про державну реєстрацію за АТ «МетаБанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Всупереч взятим на себе договірним зобов`язанням, ОСОБА_1 кредит та проценти не сплачувала.
 
У доданому до позовної заяви розрахунку визначена заборгованість за кредитним договором станом на 16 квітня 2018 року на загальну суму 
836 418,59 грн, із яких 248 309,87 грн - тіло кредиту; 120 062,05 грн - проценти за період з 01 травня 2015 року по 16 квітня 2018 року; 
59 910,20 грн - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту за період 
з 01 травня 2017 року по 16 квітня 2018 року; 247 541,03 грн - пеня за несвоєчасне погашення відсотків за період з 01 травня 2017 року по 16 квітня 2018 року; 127 656,16 грн - інфляційні втрати за період з 01 травня 2015 року по 31 березня 2018 року; 32 939, 28 грн - 3% річних від простроченої суми 
з 01 травня 2015 року по 31 березня 2018 року.
 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за іншим кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ТАСкомбанк», відбулися електронні торги з реалізації нерухомого майна, яким забезпечені кредитні зобов`язання ОСОБА_1 за спірним кредитним договором, виручені від продажу кошти частково були направлені на погашення заборгованості перед ПАТ «ТАСкомбанк», а решта коштів у розмірі 
146 003, 42 грн 13 березня 2020 року була направлена на погашення кредитної заборгованості перед АТ «МетаБанк», які були спрямовані: 25 941, 37 грн - на погашення тіла кредиту, 120 062, 05 грн- на погашення відсотків.
 
09 квітня 2020 року на погашення тіла кредиту на рахунок ОСОБА_1 зараховано ще 3 000 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, врахувавши мету правочину, відносини між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, установивши, що 
ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язань за кредитним договором від 08 серпня 2008 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка з урахуванням вирученої банком від реалізації предмета іпотеки суми становить 219 368, 59 грн за тілом кредиту, а також 59 910,20 грн за пенею, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цієї заборгованості із ОСОБА_1 , а також на підставі частини другої статті 625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат у розмірі 127 656,16 грн та трьох процентів річних у розмірі 32 939,28 грн, а всього 439 974,14 грн.
 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
 
Банк надав докази на підтвердження виконання ним умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів, однак позичальник не надала доказів про повернення кредиту у строки та розмірі, передбачених кредитним договором.
 
Доводи касаційної скарги про пропуск банком позовної давності є помилковими, оскільки строк кредитного договору сторонами встановлено до 08 серпня 2028 року, а із цим позовом банк звернувся у травні 2018 року, отже в межах трирічного строку позовної давності, встановленого статтею
257 ЦК України. У межах цього строку (з 2015 року до 2018 року) нараховані банком й інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України. 
 
При цьому Верховний Суд враховує, що зверненням банку із позовом у серпні 2009 року до боржника і поручителів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на іпотечне майно, вартістю 278 685 грн, стягнення непокритої іпотекою різниці заборгованості солідарно з відповідачів у сумі 63 103, 02 грн, не відбулася зміна строку кредитного договору, оскільки рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2014 року у зазначеній справі встановлено безпідставність вимог банку про дострокове стягнення заборгованості за частиною другою статті 1050 ЦК України і звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення про дострокове погашення позичальником кредиту, відсотків за ним та інших платежів, як це передбачено пунктом 3.1 кредитного договору, банком не приймалось, отже у банка не виникло право на дострокове стягнення неповернутого залишку кредиту.
 
За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Також колегія суддів вважає помилковими посилання у касаційній скарзі на пропуск банком позовної давності щодо стягнення пені, яка частиною другою статті 258 ЦК України встановлена в один рік, оскільки сума пені була нарахована кредитором та стягнута судом апеляційної інстанції за період з з 01 травня 2017 року по 16 квітня 2018 року, тобто за один рік, у межах позовної давності.
 
Із урахуванням того, що аргументи касаційної скарги про пропуск банком позовної давності стосовно щомісячних платежів є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що після реалізації предмета іпотеки заборгованість за тілом кредиту складала 44 089,28 грн, а не 219 368, 59 грн, є помилковими, оскільки розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами станом на час реалізації іпотечного майна становив 
248 309,87 грн та 120 062,05 грн відповідно, сума від реалізації майна становить 146 003, 42 грн, у рахунок погашення процентів банк направив 120 062,05 грн, а у рахунок погашення тіла кредиту залишок - 25 941,37 грн, отже розмір заборгованості за тілом кредиту після реалізації іпотечного майна складав 222 368,50 грн. 09 квітня 2020 року на погашення тіла кредиту на рахунок ОСОБА_1 зараховано ще 3 000 грн. Отже загальний розмір заборгованості за тілом кредиту складає 219 368,50 грн, який й стягнуто судом апеляційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги щодо незгоди з розміром заборгованості не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5872/19, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, 
від 24 лютого 2021 року у справі № 738/464/19-ц є необґрунтованими.
 
Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
Так, справа № 755/5872/19 стосується питань позовної давності у процесі стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат після спливу строку кредитування за наявності встановленого іншим рішенням суду факту спливу позовної давності щодо вимоги про стягнення основної суми заборгованості; справа № 444/9519/12 стосується питань позовної давності щодо виконання зобов`язання після спливу строку кредитування та нарахування і стягнення процентів після спливу строку кредитування за умови збільшення сторонами строку позовної давності; справа № 738/464/19 стосується питань спливу позовної давності при картковому кредиті з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, у зв`язку із закінченням дії такої картки.
 
З викладеного слідує, що у зазначених справах, порівняно зі справою, яка переглядається, встановлено інші фактичні обставини, отже правовідносини не є подібними.

 
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановленню інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
                                                          ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Железняк-Кранг Інга Вікторівна, залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Запорізького апеляційного суду 
від 16 листопада 2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович