П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 грудня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/19388/21	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,
          
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив суд: 
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування при звільненні компенсації за не отримане речове майно впродовж проходження військової служби із застосування пропорції часу, що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати виключення зі списків особового складу і не виплати компенсації на момент виключення зі списків особового складу та зняття з усіх видів забезпечення;
зобов`язати відповідача перерахувати  та виплатити йому грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно впродовж проходження військової служби, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати виключення зі списків особового складу відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 р. №178;
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати відшкодування за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити відповідні кошти  у розмірі 646,39 грн. за кожен день затримки з 02.08.2021 року по дату остаточного розрахунку. 
В обґрунтування позову зазначив, що при звільнені йому не було в повній мірі виплачено компенсацію за не отримане речове майно, оскільки розрахунок вартості здійснено з застосуванням пропорції часу та за цінами станом на дату виникнення права на отримання такого майна. 
Також позивач зазначає, що відповідачем порушено строки повного розрахунку з ним при звільненні, а відтак, наявні підстави для застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Суд визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування позивачеві при звільненні компенсації за не отримане речове майно впродовж проходження військової служби із застосуванням пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати виключення зі списків особового складу і не виплати компенсації на момент виключення зі списків особового вкладу управління та зняття з усіх видів забезпечення; зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити позивачеві відповідні кошти відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 13.03.2016 року, з врахуванням проведених виплат; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2021 року по день постановлення рішення, з урахуванням висновків суду.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби саме станом на 1 січня поточного року, тому відповідач протиправно здійснив розрахунок вартості майна пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на його отримання.
Крім того судом вказано, що відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, розрахованого з урахуванням пропорції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

В апеляційній скарзі НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене у справі рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування  своїх доводів апелянт зазначив, що після звільнення позивача зі служби та виключення зі списків особового складу між позивачем та відповідачем спору щодо зазначених у позові вимог не виникало. Відповідно до довідки №86 про вартість майна, що належить до виплати позивачеві, сума зазначеної виплати становить 58 776,78 грн. Позивачу нараховано грошову компенсацію за не отримане речове майно впродовж проходження військової служби, яка у подальшому була виплачена. 
Крім того, позивач під час служби набув право на деякі види речового майна особистого користування, яке на даний час не передбачено нормами забезпечення та не закуповується Державною прикордонною службою України, в зв`язку з чим нарахування грошової компенсації необхідно здійснювати пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна та за цінам визначеними станом на момент виникнення. 
Також, на переконання апелянта, відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, оскільки з урахуванням змісту листа Міністерства соціальної політики України №774/13/84-13 від 24.07.2013 року, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. До того ж, позивач звільнений відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній виконавчій службі України, затвердженого Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009 року, а не в порядку ст.116 КЗпП України..
ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву не скористався.
У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №178-ОС від 27.07.2021 року ОСОБА_1 виключено  зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення  з 01.08.2021р. (т.1 а.с.22).
20.08.2021 року представник позивача звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію щодо здійснених виплат при звільнені з військової служби (т.1 а.с.23).
У відповідь на зазначену заяву листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.09.2021 року №11/3539 позивача повідомлено, що при звільнені з військової служби здійснено всі належні виплати. При цьому зазначено, що  нарахування та виплата компенсації за належне, але не отримане речове майно ОСОБА_1 здійснюється органом, в якому він перебував на матеріальному забезпеченні, а саме НОМЕР_1 прикордонним загоном (т.1 а.с. 25)
20.08.2021 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) із заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно впродовж проходження військової служби (т.1 а.с. 27).
За результатами розгляду вказаного звернення листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31.08.2021 року вих. №703/6276 позивача повідомлено, що розмір грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно відповідно до довідки №86 від 27.07.2021 року про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , становить 58 776,78 грн. 
Згідно п.7 постанови Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016р. «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» виплата компенсації буде здійснена в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Адміністрацією Держприкордонслужби (т.1 а.с. 28).
Військовою частиною НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) надано довідку №86 від 27.07.2021 року про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 на загальну суму 58 776,78 грн. (т.1 а.с. 31).
17.09.3021 року представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 )  із адвокатським запитом, в якому просив переопрацювати довідку № 86 про вартість речового майна, без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, а також внести зміни до наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону щодо розміру грошової компенсації; виплатити заявникові грошову компенсацію за належне, але неотримане протягом проходження військової служби  речове майно без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майно до дати виключення зі списків особового складу; нарахувати та виплатити відшкодування середнього заробітку за час остаточного розрахунку при звільненні з військової служби з 02.08.2021 р. до дати виплати грошової компенсації за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно (т.2 а.с.32-33).
28.09.2021 року (вих. №703/7073) Військовою частиною НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) за результатами розгляду вищевказаного запиту повідомлено, що довідка №86 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , оформлена відповідно до вимог чинного законодавства та підстави для її доопрацювання відсутні. Виплата грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно без застосування пропорцій часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна, неможлива, оскільки порушує приписи п.10 розділу І Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1132 від 31.10.2016 року. Заборгованість по виплаті грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно не є підставою для виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав, передбачених п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та поширюється виключно на працівників (т.1 а.с.34).
Вважаючи порушеним своє право на нарахування відповідної компенсації протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (далі - Закон №2011-ХІІ ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до частини першої статті 9-1 цього Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178   (далі по тексту - Порядок №178).
Відповідно до пунктів 2-3 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пункту 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).
Таким чином, військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за не отримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, у тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
Згідно з абзацем 1 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008   (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі по тексту - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27 липня 2021 року №178-ос «по особовому складу» з 01 серпня 2021 року було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення полковника ОСОБА_1 .
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 №86, сума компенсації вартості не отриманого позивачем речового майна складає 58  776,78 грн.
Нарахування цієї компенсації проведено на підставі довідки-розрахунку, яка складена відповідачем за цінами минулих років на предмети речового майна.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що застосування в даному випадку закупівельних цін за минулі роки на речове майно при виплаті позивачеві грошової компенсації замість належного до видачі речового майна є таким, що не відповідає вимогам пункту 5 Порядку №178, яким визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 17.03.2020 року у справі №815/5826/16 та у рішенні від 28.01.2021 року у справі № 520/1190/2020.
Як вбачається із матеріалів справи, а саме із довідки №86, на підставі якої здійснювався розрахунок компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно, вартість речового майна визначалась станом на 2004-2020 роки, що суперечить п.5 Порядку №178.
З огляду на зазначене судова колегія доходить до висновку про протиправність дій Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування при звільненні ОСОБА_1 компенсації за не отримане речове майно впродовж проходження військової служби із застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати виключення зі списків особового складу і не виплати компенсації в належному розмірі на момент виключення зі списків особового вкладу управління та зняття з усіх видів забезпечення.
Оскільки відповідачем грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачена несвоєчасно, тобто не в день звільнення, позивач має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні.
Відповідні висновки викладені Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду  в постанові 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Судова колегія визнає відсутність наразі протиправних дій з боку відповідача, однак надає оцінку даним правовідносинам з огляду на заперечення відповідача у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі права позивача на отримання середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні. Виявлений відповідачем намір відмовити позивачу у виплаті середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні зумовлює необхідність надання оцінки відповідним правовідносинам для ефективного захисту порушеного права.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, колегія суддів вважає, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту порушеного права беззаперечно повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключити необхідність подальшого звернення до суду задля захисту порушених прав, які виникнуть на етапі виконання судового рішення.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Судова колегія зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17 сформулювала такі висновки:
- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);
- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;
- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Відповідно до ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Отже, з аналізу вищенаведеного вбачається, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини 2 статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачеві не було виплачено всіх належних йому сум, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, в редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час
За пунктом 8 вищеназваного Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019 року).
Відтак, для розрахунку необхідно визначити розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням, вирахувати розмір середньоденного грошового забезпечення та кількість днів.
Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18 висловив правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.
Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: частка компенсації /середній заробіток за весь час затримки розрахунку х 100 = х (%).
З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність нарахування позивачеві середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені з застосуванням відповідної пропорції.
Разом з тим, суд першої інстанції визначив період виплати середньої заробітної плати позивачу «з 02 серпня 2021 року по дату ухвалення судового рішення».
Судова колегія не може погодитись з рішенням суду першої інстанції у відповідній частині, оскільки визначаючи строк «по дату ухвалення судового рішення», тобто до 04.01.2022 року, суд не врахував, що до вказаного терміну відповідач не перерахує та не виплатить позивачу грошову компенсацію за належне, але неотримане речове майно в період проходження військової служби, що в подальшому призведе до необхідності повторного звернення до суду.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, судова колегія вважає за необхідне змінити четвертий абзац резолютивної частини оскаржуваного рішення, виклавши його у наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2021 року по день виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно в період проходження військової служби, з урахуванням висновків суду».
Зважаючи, що судом першої інстанції правомірно розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст.     308,     310,     315,     317,     322,     325,     328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року змінити, виклавши четвертий абзац резолютивної частини у наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2021 року по день виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно в період проходження військової служби, з урахуванням висновків суду».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Косцова І.П.	
Судді	    	Осіпов Ю.В.    Скрипченко В.О.