ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 жовтня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/1953/21
Головуючий у першій інстанції – Іващенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/998/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2022 року (місце ухвалення – м. Новгород-Сіверський, повний текст складено – 17.08.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
                                    В С Т А Н О В И В :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову посилається на те, що у 1973 році ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . Згідно даного свідоцтва кожен з них придбав в приватну особисту власність по 1/3 частині даного житлового будинку. У 1983 році помер ОСОБА_4 , у 1991 році померла мати позивачки – ОСОБА_2 , у 1992 році померла ОСОБА_3 . Позивачка зазначає, що у 1993 році після смерті ОСОБА_2 вона успадкувала 1/3 частину вказаного житлового будинку, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З часу отримання спадщини ОСОБА_1 вільно користується і розпоряджається майном. Інші 2/3 частини житлового будинку не успадковані.
У 2021 році позивачка отримавши технічну документацію на земельну ділянку під належним їй житловим будинком звернулась до відповідача по справі з метою передання їй в приватну власність 1/3 частини земельної ділянки, проте їй було відмовлено обґрунтуванням чого була відсутність згоди всіх співвласників житлового будинку.
ОСОБА_1 вважає, що вказані дії відповідача є незаконними та порушують її права власності. Посилається, що відповідач є власником земельної ділянки за кадастровим номером 7423610000:00:013:0047, до моменту передачі її в приватну власність. Відповідач усвідомлений стосовно того, що 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є фактично відумерлою спадщиною, і він, як власник земельної ділянки, не має права вимагати згоду інших співвласників житлового будинку на передачу в приватну власність частини земельної ділянки, бо є тим самим співвласником.
У позові ОСОБА_1 просить скаувати рішення Новогород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 23.04.2021, що було прийнято на дев`ятій сесії восьмого скликання, в частині відмови ОСОБА_1 у безкоштовній передачі у власність 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047 та зобов`язати Новгород-Сіверську міську раду Чернігівської області передати позивачці в приватну власність 1/3 частину земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047.
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 08.08.2022 позовну заяву задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення дев`ятої сесії восьмого скликання Новгород-Сіверської міської ради від 23.04.2021 року № 196 (про розгляд заяви щодо передачі у спільну часткову власність 1/3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 ).
Зобов`язано Новгород-Сіверську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.03.2021 та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 понесені витрати на сплату судового збору в загальній сумі 908 грн,  пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В обгрунтування рішення суд послався на те, що оскаржуване позивачем рішення не містить визначених законом підстав для відмови, оскільки судом встановлено, що мотиви, викладені у оскаржуваному рішенні відповідача, стосуються відмови у безкоштовній передачі у 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047 у зв`язку із знаходженням у спільній частковій власності ОСОБА_1 житлового будинку та враховуючи відсутність згоди всіх співвласників житлового будинку, відсутність волевиявлення заявника та відповідно рішення міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Не погоджуючись з таким рішенням суду Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі заявник посилається на ст. 88 Земельного кодексу України згідно якої, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. До своєї заяви позивачка та її представник не додали будь-яких відомостей щодо наявності згоди передачі земельної ділянки інших співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 . Той факт, що власники інших 2/3 частин будинку померли не відміняє вищезазначених вимог закону та не наділяє Новгород-Сіверську міську раду повноваженнями діяти у інший спосіб ніж передбачено законом.
Зазначає, що в порушення ч. 9 ст.79-1 Земельного кодексу України 1/3 частина земельної ділянки, щодо передачі якої у власність написана заява не сформована (не має меж та кадастрового номера).
Одночасне перебування у комунальній та приватній власності земельної ділянки (в разі прийняття рішення про передачу 1/3 земельної ділянки позивачці) не передбачено законодавством України, як і не передбачено можливості зареєструвати право власності на частину земельної ділянки в державному реєстрі речових прав.
В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення апелянт зазначає, що посилання місцевого суду на правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду є помилковими, оскільки в них регулюються інші правовідносини та не стосуються питання володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, а тим більше права чи обов`язку органу місцевого самоврядування приймати рішення без такої згоди.
На думку міської ради позивачка, в особі свого представника, звертаючись до міської ради обрала не вірний спосіб реалізації своїх прав, оскільки одним з можливих варіантів реалізації права власності на частину земельної ділянки без згоди інших співвласників є виділення 1/3 частини будинку в натурі в судовому порядку, відповідно до ст. 364 ЦК та реєстрації її як окремого об`єкту, внаслідок чого у позивачки виникне право на виділення в натурі частини земельної ділянки в судовому порядку відповідно до статті 88, 364 ЦК та реєстрації її як окремого об`єкту. Іншим можливим варіантом оформлення земельної ділянки без згоди інших співвласників є звернення до суду з позовом про визнання права власності на 2/3 частини будинку за набувальною давністю на частки померлих співвласників, в порядку ст. 344 ЦК України, після чого у позивачки виникне право і можливість оформлення права власності на всю земельну ділянку, що знаходиться під будинком.
В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Частиною першою статті 368 ЦК України визначено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За положеннями частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду та закриття провадження у справі, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що 10.06.1993 позивачка ОСОБА_1 , після смерті своєї матері ОСОБА_2 успадкувала 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 5).
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на 1/3 частину вказаного вище житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 6).
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 7423610000:00:013:0047 місце розташування якої: АДРЕСА_1 , категорія земель зазначена як землі житлової та громадської забудови, та інформація  про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня (а.с. 7).
Як вбачається з копій свідоцтв про смерть: ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11, 12).
Матеріали справи містять копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , замовником якої була ОСОБА_1 (а.с. 13-16).
12.03.2021 ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю звернулась до Новгород-Сіверської міської ради із письмовою заявою про передачу їй у спільну часткову власність 1/3 частини від земельної ділянки площею 0,1000 га за кадастровим номером 7423610000:00:013:0047 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Рішенням дев`ятої сесії восьмого скликання Новгород-Сіверської міської ради від 23.04.2021 № 196 «Про розгляд заяви щодо передачі у спільну часткову власність 1/3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 » відмовлено ОСОБА_1 у безкоштовній передачі у власність 1/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером 7423610000:00:013:0047, оскільки будинок знаходиться у спільній частковій власності, ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку, проте відсутня згода всіх співвласників житлового будинку про надання у власність земельної ділянки, також відсутнє волевиявлення заявника та відповідне рішення міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), вказані підстави стали для відмови позивачці у безкоштовній передачі у власність 1/3 частини земельної ділянки  (а.с. 18).
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржуване позивачем рішення не містить визначених законом підстав для відмови.
Проте, суд першої інстанції прийшов до такого висновку з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
У частині першій статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило,є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Частиною четвертою статті 188 ЦПК України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень частини п`ятнадцятої статті 123 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
За визначенням пункту 7 частини першої статті 4 КАС України, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема у сферах бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, управління комунальною власністю, житлово-комунального господарства, регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.
У статті 12 ЗК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.
Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).
А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.
Тобто, якщо особа звертається до відповідних органів із заявою для отримання в користування земельної ділянки, за результатами розгляду якої ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 лютого 2020 року у справі за № 591/5935/17 (провадження № 11-951 апп 19) та від 04 березня 2020 року у справі за № 280/174/19 (провадження № 14-509 цс 19).
Із позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні 1/3 частини земельної ділянки від земельної ділянки 0,1000 га по АДРЕСА_1 .
За змістом сформульованого предмету позову, ОСОБА_1 оскаржує рішення органу місцевого самоврядування про відмову в отриманні у приватну власність частини земельної ділянки.
У позові посилається про те, що її право не було реалізовано внаслідок відмови відповідача у задоволенні відповідної заяви, оскільки відсутня згода всіх співвласників житлового будинку про надання у власність земельної ділянки, також відсутнє волевиявлення заявника та відповідне рішення міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Таким чином позивачка звернулась до суду з позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у власність, а не за захистом наявного у неї й порушеного майнового права на певну земельну ділянку. Про наявність існуючого речового права позивача на вищевказану земельну ділянку в позовній заяві нею відповідних доводів з посиланням на докази не зазначено, тому існуючий між сторонами спір не має ознак приватно-правового і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Відмова особі у наданні земельної ділянки у власність, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.
Установивши, що спір у справі, яка переглядається, є публічно-правовим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що цей спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишення позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Новгород-Сіверського районного суду - скасувати та провадження у справі закрити.
Керуючись ст. 255 ч.1 п.1, 256, 367, 374, 377, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області - задовольнити частково.
Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2022 року - скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії – закрити, роз"яснивши ОСОБА_1 , що розгляд даного спору віднесено до адміністративної юрисдикції.
Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у неї права звернення протягом десяти днів з дня отримання постанови із заявою до Чернігівського апеляційного суду про направлення справи за встановленою юрисдикцією.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 10.10.2022.
             Головуючий                                                         Судді