ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4694/22 Справа № 209/3609/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:
       В вересні 2021 року до Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
       В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 05 червня 1999 року між позивачем та відповідачем укладений шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року розірваний. В період шлюбу подружжя за договором купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року набули у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 0,0465 га, цільове призначення для садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, кст «Висотник», оціночна вартість ділянки 5654,44 грн. Крім того, в період шлюбу набуто також за договором купівлі-продажу від 09 вересня 2014 року у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 0,021 га, цільове призначення для колективного садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник», оціночна вартість ділянки 126707,34 грн. Покупцем обох земельних ділянок є позивач ОСОБА_1 . У період шлюбу на зазначених земельних ділянках сторони за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями. Зараз будинок є придатним для проживання, але не прийнятий в експлуатацію та відповідно на нього не зареєстроване право власності. Сторонами за час шлюбу за спільні кошти придбана також квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кв. м, житловою - 40 кв.м., оціночна вартість квартири 555715,38 грн. Наразі відповідач ОСОБА_2 не надає правовстановлюючі документи на вказаний об`єкт нерухомого майна. Окрім цього від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з позивачем, факт проживання дитини разом з ним підтверджується актом про проживання без реєстрації, а також рішенням виконавчого комітету КМР від 24.02.2021 року №104, яким визначено місце проживання дитини разом із батьком ОСОБА_1 . Судовим наказом Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 серпня 2021 року по справі 209/2701/21 встановлено стягувати з відповідача па користь позивача аліменти у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів на утримання їхнього сина. Виходячи з викладених обставин, врахувавши ринкову вартість майна, порядок користування спільним майном, що стався між сторонами, позивач вважає, що раціональним та справедливим буде визнати за ним право власності на земельні ділянки у цілому, а за відповідачем - право власності на квартиру. Просив визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: земельну ділянку, площею 0,0465 га, цільове призначення для садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, кст «Висотник»; земельну ділянку, площею 0,021 га, цільове призначення для колективного садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник»; квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0465 га, цільове призначення для садівництва, кадастровий номер 1223781400:03:320:6008, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник»; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,021 га, цільове призначення для колективного садівництва, кадастровий номер 1223781400:03:001:0255, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник»; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кв. м, житловою - 40 кв. м.
       Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя – задоволено частково.
       Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0465 га, цільове призначення для садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, кст «Висотник».
       Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,021 га, цільове призначення для колективного садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник».
       Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кв. м, житловою 40 кв. м.
       В іншій частині позовних вимог відмовлено.
       Судові витрати по сплаті судового збору залишено за позивачем.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року просить рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року скасувати в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, площею 0,0465 га, цільове призначення для садівництва, кадастровий номер 1223781400:03:320:6008, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник»; відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, площею 0,021 га, цільове призначення для колективного садівництва, кадастровий номер 1223781400:03:001:0255, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник»; відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кв. м, житловою - 40 кв. м. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити. Судові витрати покласти на позивача.
       Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 05 червня 1999 року у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис №223.
       17 травня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 20-21).
       Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 22).
       Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 згідно рішення виконавчого комітету Кам`янської міської ради №104 від 24.02.2021 року визначено разом із батьком ОСОБА_1 (а.с. 23).
       Згідно акту №253 від 13.07.2021 року затвердженого начальником юридичного відділу КП КМР «Добробут» Білим О.С., позивач разом з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають без реєстрації з 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24).
       Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно п.п.23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за №11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.         Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).
       За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу.
       За час перебування позивача та відповідача у шлюбі, сторонами було придбано земельну ділянку, площею 0,0465 га, цільове призначення для садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, кст «Висотник», право власності на земельну ділянку зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 листопада 2007 року посвідченого державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Лимарем Є.В. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13350506 від 25.11.2013 року (а.с. 12-13, 18-19).
       Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29 липня 2021 року наданої Експертно-консалтинговою фірмою «Рейтинг», оціночна вартість земельної ділянки складає 5654 грн. 44 коп. (а.с. 31-33).
       Крім того, в період шлюбу набуто також земельну ділянку, площею 0,021 га, цільове призначення для колективного садівництва, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, Петриківський район, Іванівська сільська рада, садівниче товариство «Висотник», право власності на земельну ділянку зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09 вересня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Г.В. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень №26556902 від 09.09.2014 року (а.с. 14-15, 16-17).
       Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 29 липня 2021 року наданої Експертно-консалтинговою фірмою «Рейтинг», оціночна вартість земельної ділянки складає 126707 грн. 34 коп. (а.с. 34-36).
       Також за час перебування у шлюбі сторонами по справі було набуто квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,3 кв. м, житловою - 40 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В., право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №272617589 від 31.08.2021 року (а.с. 26-27).
       Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 03 серпня 2021 року наданої Експертно-консалтинговою фірмою «Рейтинг», оціночна вартість квартири складає 555715 грн. 38 коп. (а.с. 28-29).
       Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю.
       За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
       Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
       Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
       Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК Кодексу.
       Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
       В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Частиною 3 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
       З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках.
       Нормами ч.1 ст.357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
       Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Згідно з ч.2, 4 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
       Згідно правового висновку Верховного суду України у справі за №6-54цс17 від 16.08.2017 згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
       Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року №11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.
       Як зазначено в п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне нерухоме майно, а саме квартира та дві земельні ділянки набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
       Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
       Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).
       Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
       Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).
       Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки площею 0,0465 га та площею 0,021 га за позивачем ОСОБА_1 , та про визнання права право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 , не підлягають задоволенню, оскільки повторне визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, а за відповідачем на квартиру не передбачено чинним законодавством.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції невірно надана оцінка правовідносинам та всупереч вимогам чинного законодавства не захищено права учасників цивільного судочинства та позбавлено їх права розпорядження кожним своїм майном на власний розсуд, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при зверненні до суду ОСОБА_1 в позовній заяві (в новій редакції) просив визнати за ним право власності на земельні ділянки площею 0,0465 га та площею 0,021 га, а за відповідачем - право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , однак, як вбачається з матеріалів справи, право власності на земельні ділянки вже зареєстровані за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09 вересня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Панко Г.В. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права та їх обтяжень № 26556902 від 09.09.2014 року (а.с. 14-15, 16-17), договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 листопада 2007 року посвідченого державним нотаріусом Петриківської державної нотаріальної контори Лимарем Є.В. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13350506 від 25.11.2013 року (а.с. 12-13, 18-19), а право власності на квартиру вже зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №272617589 від 31.08.2021 року (а.с. 26-27).
       Таким чином, зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки повторне визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, а за відповідачем на квартиру не передбачено чинним законодавством. 
Питання про поділ спільного майна подружжя позивач не заявляв.
       В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

       Головуючий суддя                                                О.В.Лаченкова

       Судді                                                                В.С.Городнича

                                        м. Дніпро