ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/2002/20	Головуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/804/22 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 

головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу №598/2002/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 липня 2022 року, ухваленого суддею Щербатою Г.Р., повний текст рішення складено 11 липня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

       у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у сумі 3 000 доларів США, 3% річних в сумі 2294,37 грн. за період з 31 січня 2019 року до 24 листопада 2019 року.
       В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була складена розписка, згідно якої ОСОБА_2 зобов`язується повернути позивачу протягом 2017 року 500 доларів США та протягом 2018 року 3 000 доларів США. 08 грудня 2017 року ОСОБА_2 повернула частину боргу в сумі 500 доларів США, про що була складена розписка, а залишок боргу в сумі 3 000 доларів США ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути рівномірно протягом 2018-2019 років. Розписка підписана рукописними підписами. На сьогоднішній день борг в сумі 3 000 доларів США відповідачкою не повернутий.
       Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 липня 2022 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції не надано в повному обсязі оцінки доказам чи мотиви їх відхилення, зокрема розпискам від 14.12.2016 року та від 08.12.201 року, які були предметом дослідження.
       Зокрема розписка від 08.12.2017 року містить факт передачі коштів від позивача до відповідача, а саме у ній зазначено власноруч відповідачем ОСОБА_2 , те, що остання віддала стороні позивачу частину боргу в сумі 500 доларів США, а залишок боргу, що складає 3 000 доларів США зобов`язувалась віддати рівномірно протягом 2018-2019 року, що свідчить про передачу коштів в борг.
       Представник ОСОБА_2 адвокат Заплітна І.А. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що фіксування передачі коштів у письмовій формі є надзвичайно важливою юридичною дією, адже саме з цього моменту договір позики вважається укладеним.
       Зміст наданих позивачем розписок від 14 грудня 2016 року та від 08 грудня 2017 року не містить відомостей про передачу та отримання відповідачем грошових коштів, оскільки цього не було. Не визначено умов, на яких такі кошти отримувались, бо таких домовленостей між позивачем та відповідачем не досягалось. На підтвердження цих обставин ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів, а тому такі його доводи обґрунтовано відкинуті судом першої інстанції.
       Насправді правовідносини між позивачем та відповідачем стосувались механізму розрахунку за придбання відповідачем нерухомого майна відповідно до договорів від 08 грудня 2012 року.
       Саме по собі зазначення у розписці слова “борг” не робить її документом, який підтверджує укладення договору позики відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Для цього у ній повинно бути зазначена ціла низка обставин, як то факт передачі грошових коштів, їх конкретна кількість, конкретні умови позики.
       Усього цього розписка від 14 грудня 2016 року та від 08 грудня 2017 року не містить, а тому про укладення жодних договорів позики не свідчить.
       Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
       Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” встановлено, що з 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 481 грн.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
       Ціна позову у цій справі становить 87 374 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 =248 100 грн).
       Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Судом встановлено, що 14 грудня 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була складена та підписана розписка про те, що ОСОБА_2 зобов`язується віддати ОСОБА_1 протягом 2017 року 500 доларів США, а протягом 2018 року 3000 доларів США (а.с. 6).
       08 грудня 2017 року ОСОБА_2 віддала ОСОБА_3 частину боргу (згідно домовленості) в сумі 500 доларів США, залишок боргу складає 3 000 доларів США, який вона зобов`язалась повернути рівномірно 2018-2019 (розписка зворот, а.с.6 зворот).
       Відповідачка своїх зобов`язань в повному обсязі не виконала, борг становить 3000 доларів США, що еквівалентно, на національну валюту за курсом НБУ станом на день подання позову 04.12.2020 року — 85 080 грн (100 дол США = 28,3553 грн).
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (стаття 4 ЦПК України).
       У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
       Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
       Частиною першою статті 530, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
       Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
       Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
       Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
       Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.         Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Відповідно до вимог цивільного процесуального закону метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони.
       Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
       Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
       Принцип оцінки доказів “поза розумним сумнівом” полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
       Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
       Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19).
       Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги.
       Не заслуговує на увагу посилання відповідача на те, що договір позики між сторонами відсутній, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та двох земельних ділянок у м. Збаражі, при укладені якого позивач забажав додаткову суму для оплати, що не є договором позики чи борговими відносинами, а є переплатою за договором купівлі продажу.
       Як вбачається із матеріалів справи, дійсно 08 грудня 2012 року між сторонами були украдені договори купівлі продажу, згідно яких позивач ОСОБА_1 продав, а відповідачка ОСОБА_2 купила житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 55 кв.м., вартістю 172 900 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37) та земельні ділянки: для ведення особистого селянського господарства площею 0,0599 га, кадастровий номер 6122410100020020587, вартістю 11872 грн розташовану в АДРЕСА_1 (а.с. 32); для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га, кадастровий номер 6122410100020020588, вартістю 41880 грн, розташовану в АДРЕСА_1 (а.с. 33).
       Відповідно до пунктів 3 усіх трьох нотаріально завірених договорів купівлі-продажу від 08.12.2012 року покупець передав усі суми грошей продавцю в момент посвідчення договору купівлі-продажу.
       Також, того ж дня, 08 грудня 2012 року, між сторонами, в присутності двох свідків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , була складена нотаріально посвідчена розписка, згідно змісту якої ОСОБА_2 зобов`язується віддати 5000 доларів США, а саме: 08 грудня 2013 року суму — 1700 доларів США, 08 грудня 2014 року суму — 1700 доларів США, 08 грудня 2015 року суму 1600 доларів США, за куплений ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельними ділянками, що знаходяться по АДРЕСА_2 .
       06.12.2013 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 8250 грн., що по курсу 8,25 за один долар становить 1 000 дол. США. 08.12.2014 року та 08.12.2017 року ОСОБА_2 повернула кошти по 500 доларів США відповідно. Залишок боргу становив 3 000 дол США. (а.с. 34).
       Розпискою від 05.01.2016 року передбачено, що розписка від 08.12.2012 року погашена в повному обсязі, претензій до ОСОБА_2 , щодо боргу ОСОБА_1 не має, так як залишок боргу погасила ОСОБА_6 (а.с. 73).
       Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що розписка яка була нотаріально посвідчена 08 грудня 2012 року, щодо погашення 5 000 доларів США і передбачала додаткову оплату за договорами купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку, виконана повністю.
       Подаючи позов до суду ОСОБА_1 просив повернути борг та 3% річних згідно розписки, яка була складена між сторонами у справі 14.12.2016 року, тобто після погашення боргу за розпискою від 08.12.2012 року.
       Колегія суддів не приймає до уваги подану до суду першої інстанції заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності у справі, яка мотивована тим, що розписки датовані 2012, 2016 роками, а до суду позивач звернувся у 2020 році.
       Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутись за захистом свого порушеного права.
       Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
       Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
       Як вбачається із розписки ОСОБА_2 зобов`язалась повернути залишок боргу у 3 000 доларів США рівними частинами протягом 2018-2019 років, тобто строк позовної давності починає рахуватися із 01.01.2020 року та закінчується 31.12.2022 року.
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у межах строку позовної давності.
       В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Оскільки, ОСОБА_2 не виконала своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , щодо повернення 3000 доларів США, то розрахунок 3 проценти річних здійснюється за період з 31 січня 2019 року по 24 листопада 2019 року за наступною формулою: (3 проценти річних) = (сума боргу) х (процентна ставка) / 100% / 365 дн х (кільк. днів) та складає 2 294,37 грн = (85080 грн х 3% / 100% / 366 дн х 329 дн).
       У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, судове рішення у даній справі не може залишатися в силі, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
       За приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       З урахуванням того, що позовна заява ОСОБА_1 задоволена, тому сума судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача за подання позовної заяви та апеляційної скарги яка становить 2184 грн 35 коп. (873,74 грн + 1310,61 грн).

       Керуючись ст.ст.367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
       Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 06 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким стягнути із ОСОБА_2 (жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (жителя АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) 3 000 доларів США та 3% річних у розмірі 2 294,37 гривень.
       Стягнути із ОСОБА_2 (жительки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (жителя АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків — НОМЕР_2 ) 2184 гривні 35 копійок судового збору сплаченого за розгляд справи як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанцій.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Повний текст постанови складено 06 вересня 2022 року.

Головуюча                                                                 Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         С.І. Дикун

                                                                                Н.М. Храпак