Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 752/22351/18	 	
Номер провадження 22-ц/824/10047/2022	
Головуючий у суді першої інстанції О.О. Колдіна 	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
19 жовтня  2022 року                                                                                                 місто Київ
                                    Справа №752/22351/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Сіра Ю. М.
 
учасники справи
 
позивач за первісним позовом 
та відповідач за зустрічним позовом,
відповідач за позовом третьої особи із 
самостійними вимогами                               ОСОБА_1 
 
відповідач за первісним позовом 
та позивач за зустрічним позовом,
відповідач за позовом третьої особи із 
самостійними вимогами                               ОСОБА_2 
 
відповідач за первісним позовом                 Акціонерне товариство «Альфа-Банк»
 
відповідач за первісним позовом                 Державне підприємство «СЕТАМ»
відповідач за первісним позовом                 приватний виконавець виконавчого                                                                                               округу м.Києва Шмідт Катерина                                                                                          Валеріївна
третя особа за первісним 
та зустрічним позовами                                Житлово-будівельний кооператив                                                                                                 «Молодіжний-6» 
 
третя особа за первісним позовом               приватний нотаріус Київського міського                                                                               нотаріального округу 
                                                                         Чуловський Володимир Анатолійович
третя особа із самостійними вимогами      ОСОБА_3 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником Гуйваном Ігорем Віталійовичем
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року в оскаржуваній частині, ухваленеу складі судді Колдіної О. О., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва
 
у с т а н о в и в :
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , АТ «Альфа-Банк», ДП «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт К. В., третя особа без самостійних вимог ЖБК «Молодіжний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , про визнання права власності, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1978 по 19.02.2008. У 1981 році ОСОБА_2 після отримання ордеру на право зайняття квартири АДРЕСА_1 стала членом ЖБК «Молодіжний-6». ОСОБА_1 зазначає, що пайовий внесок у розмірі 8 000,00 карбованців він сплатив власними коштами, які отримав у подарунок від батьків його дружини. 24.12.2004 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення на ім`я ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право власності. ОСОБА_1 зазначає, що в липні 2018 року ОСОБА_2 почала перешкоджати йому в користуванні квартирою та заявила про намір продати квартиру без його згоди. У вересні 2018 року він звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про реєстрацію права власності на частину квартири, однак остання відмовила. Оскільки пайовий внесок був сплачений за особисті кошти ОСОБА_1 він уважає, що спірна квартира є його особистою власністю. Дізнавшивсь про звернення стягнення на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом вчинення виконавчого напису та подальшу реалізацію спірної квартири на електронних торгах ОСОБА_1 зазначає про порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. норм Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про нотаріат», оскільки на момент вчинення виконавчого напису стягувачем не було надано підтвердження про вручення боржнику повідомлення про порушення зобов`язання і намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на час вчинення виконавчого напису діяли положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В подальшому приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К. В. не було дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження» та порушені положення Договору іпотеки, який передбачав право реалізації предмета іпотеки з прилюдних, а не з електронних торгів. А також приватним виконавцем не здійснено перевірки наявності прав на спірне майно у інших осіб, що призвело до порушень прав позивача.
З урахуванням заявлених вимог ОСОБА_1 просив суд визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 , визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №20609, вчинений 25.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсними електронні торги, проведені 29.11.2018 ДП «СЕТАМ» з продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , визнати недійсним Протокол № 372868 проведення електронних торгів від 29.11.2018 та Акт від 12.12.2018 про реалізацію предмета іпотеки, складений приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Шмідт К. В. щодо продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Також у березні 2019 року до суду звернулась ОСОБА_3 як третя особа з самостійними вимогами щодо предмету спору із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на кв. АДРЕСА_1 , звільнення майна з під арешту, накладеного ухвалою суду в рамках цивільної справи №752/22351/18. Позов мотивований тим, що спірна квартира була реалізована ДП «Сетам», як предмет іпотеки, в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку. Вона визнана переможцем даних торгів. Звернувшись до нотаріуса, їй стало відомо про те, що 05.11.2018 на кв. АДРЕСА_1 накладено арешт у справі №752/22351/18. Реалізація предмета іпотеки відбулась у визначений законом спосіб, а наявне обтяження перешкоджає оформити їй право власності на придбане майно.
У травні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа ЖБК «Молодіжний-6» про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя на визнання за кожним із сторін права власності на Ѕ частину спірної квартири. Вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 19.02.2008. За час шлюбу вона отримала ордер на право зайняття спірної квартири та набула членство в ЖБК «Молодіжний-6». Кошти на сплату пайового внеску були подаровані ОСОБА_1 її батьками, про що він написав розписку. Однак зазначені кошти витрачені в інтересах сім`ї. Оскільки ОСОБА_2 була членом кооперативу та займалась оформленням права власності, однак майно придбано у шлюбі, а тому вона просить суд визнати його спільним майном подружжя з визначенням рівних часток за кожним з подружжя.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20609, вчинений 25.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсними електронні торги, проведені 29.11.2018 ДП «СЕТАМ» з продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Визнано недійсним протокол №372868 проведення електронних торгів від 29.11.2018 та Акт від 12.12.2018 про реалізацію предмета іпотеки, складений приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. щодо продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Визнано кваритиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45.20 кв.м., особистою приватною власністю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ЖБК «Молодіжний-6», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя відмовлено. У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності та звільнення майна з під арешту відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись із рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , АТ «Альфа - Банк», через свого представника Гуйвана І. В., подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову ОСОБА_1 не врахував, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Суд помилково вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із вимогами про визнання нерухомого майна особистою власністю, оскільки позивач подав такий позов за сплином десяти років після розірвання шлюбу з відповідачем. Висновок суду щодо необізнаності ОСОБА_1 про факт порушення його права до 2018 року не ґрунтується на вимогах закону, оскільки перебіг строку позовної даності до вимог про поділ майна подружжя починається не з моменту реалізації предмета іпотеки, а після розірвання шлюбу.
Зокрема апелянт зазначив, що ОСОБА_1 не спростував факт передачі спірної квартири в іпотеку Банку, наявність заборгованості у позичальника ОСОБА_4 перед АТ «Альфа Банк» та її розмір, сплати заборгованості або припинення зобов`язання, а тому визнавати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з посиланням на порушення положення ст. 88 Закону України «Про нотаріат» при його вчиненні у суду не було законних підстав. Також судом не було встановлено порушення вимог порядку проведення оспорюваних ОСОБА_1 електронних торгів з продажу спірного нерухомого майна. 
Звернув увагу на те, що подання позову про визнання спірного нерухомо майна особистою власністю свідчить про недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами та наявність негативних наслідків від такої процесуальної поведінки для Банку. Банк послався на те, що ОСОБА_1 не довів суду того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти і є його особистою власністю. Висновок суду і в цій частині рішення є помилковим.  
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Альфа Банк» ОСОБА_2 вказала, що з оскаржуваним рішенням не погоджується частково, а саме в частині поділу майна подружжя. При цьому просила апеляційну скаргу АТ «Альфа Банк» залишити без задоволення.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Альфа Банк» Андросович Г. С. підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін.
Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги не заперечувала, просила рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не доведено суду факту придбання спірної квартири за його особисті кошти. 
Інші учасники справи (їх представники), а саме: ОСОБА_2 , ДП «СЕТАМ», приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шмідт К. В., третя особа без самостійних вимог ЖБК «Молодіжний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від вказаних осіб чи їх представників не надходило.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Із змісту апеляційної скарги АТ «Альфа Банк» убачається, що Банк оскаржує рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року не оскаржуєься, а тому його законність та обгрнутованість в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Із матеріалв справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 02.09.1978 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Московського району м.Києва, актовий запис № 1805, який було розірвано 19.02.2008, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві видано Свідоцтво та складено актовий запис №76.
За період шлюбу, ОСОБА_2 , яка з 23.11.1981 зарахована членом ЖБК «Молодіжний-6», отримала Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 24.12.2004 Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Згідно довідки, виданої ЖБК «Молодіжний-6» сума пайового внеску, внесена 10.10.1992 за квартиру АДРЕСА_1 склала 7 472,73 карбованців.
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом, посилався на те, що кошти за пайовий внесок були сплачені особисто ним за рахунок його власних коштів, а тому спірне нерухоме майно є його особистою приватною власністю.
Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання кв. АДРЕСА_1 його особистою власністю, оскільки вважав доведеним та обгрунтованим факт придбання спірного нерухомого майна за власні кошти ОСОБА_1 , а сам факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не спростовує факт набуття нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані ним як подарунок.
Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.
Так, згідно зі статтею 22 КпШС України (чинною на час набуття спірного майна), якій відповідає нині чинна стаття 60 СК України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 320/2297/17.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17 зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й однин із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як вбачається із матеріалів справи, оспорючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зазначав про те, що вказане нерухоме майно було придбано ним за власні кошти, які він отримав у дар від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у розмірі 8 000,00 карбованців, відповідно до укладеного між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 20.01.1982 договору дарування (а.с. 93, т. І).
Також ОСОБА_1 було складено 20.01.1982 розписку про отримання від ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 8 000,00 карбованців. У розписці зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язується отримані кошти витратити на оплату пайового внеску для придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с.94, т.І).
Згідно пункту 2 Договору дарування від 20.01.1982 гроші, які подаровані ОСОБА_1 , останній зобов`язується витрати на виплату пайового внеску для придбання квартири АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаному доказу, вважав його належнми та допустимим доказом на підтвердження обставин, викладених позивачем у позові щодо придбання спірної квартири за власні кошти ОСОБА_1 , на підставі чого дійшов висновку про придбання квартири АДРЕСА_1 за особисті кошті ОСОБА_1 , які були подаровані йому, а відтак вважав, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки саме ОСОБА_1 сплатив пайовий внесок за свої особисті кошти.
Однак апеляційний суд уважає помилковим такий висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 243 ЦК України (у редакції чинній на час укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.
Статтею 244 ЦК України (у редакції чинній на час укладення договору дарування) передбачено форму договору дарування. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.
Зі змісту договору дарування від 20.01.1982 вбачається, що при його укладенні сторонами не було дотримано вимог ст. 244 ЦК України (у редакції чинній на час укладення договору дарування), оскільки такий договір не був нотаріально посвідчений.
Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином колегія суддів уважає, що вказаний договір дарування не може бути  доказом у справі на підтвердження факту сплати ОСОБА_1 грошей отриманих у подарунок від ОСОБА_6 та ОСОБА_8 пайового внеску за спірну квартиру. 
Так, відповідно до довідки № 19 від 08.12.2004, виданої ОСОБА_2 . Житлово - будівельним кооперативом «Молодіжний-6», пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 7 472,73 карбованців було сплачено 10.10.1992 у повному обсязі (а.с. 133, т.ІІ).
Факт сплати пайового внеску ОСОБА_1 не оспорюється ОСОБА_2 .. Відповідач вказала, що грошові кошти для сплати пайового внеску були сплачені ОСОБА_1 в інтерсах сім'ї, право власності на спріну квартиру було зареєстроване за нею як членом ЖБК, а тому спірна квартира не може бути особистою приватною власністю позивача. 
Суд апеляційної інстанції всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив вказані у справі докази, а саме: договір дарування коштів, розписку про отримання коштів та довідку про сплату пайового внеску, та дійшов висновку, що вказані докази не можуть беззаперечно свідчити про те, що сплата коштів у розмірі 7 472,73 карбованців була внесена ОСОБА_1 за рахунок отриманих у подарунок коштів згідно договору дарування, так як грошові кошти за пайовий внесок були сплачені у 1992 році у повному розмірі за сплином десяти років з дня отримання їх ОСОБА_1 за договором дарування у 1982 році.
Так, відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру ОСОБА_1 зазначав суду, що спірна квартира була придбано за його власні кошти, отримані у подарунок від батьків дружини за договором дарування від 20.01.1982 Позивач категорично заперечував факт придбання квартири за спільні кошти подружжя. Колегія суддів вважає, що такі твердження ОСОБА_1 не доведені. При цьому відповідач ОСОБА_2 уважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках між сторонами. 
З урахуванням вставнолених обставин колегія суддів уважає, що у справі, яка переглядається апеляційним судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період спільного проживання сторін (спірну квартиру) не спростована ОСОБА_1 , оскільки ним не доведено належними доказами факту придбання спірної квратири за його власні кошти. 
Позивач не вказав та не підтвердив належними та допустимими доказами факт зберігання коштів, отриманих у подарунок у 1982 році, протягом десяти років з метою придбання (сплати пайового внеску), у подальшому, спірної квартири. Отже, ОСОБА_1 не підтверджено факту придбання спірного нерухомого майна за його особисті кошти, отримані у подарунок у 1982 році, тому спірне нерухоме майно відповідно до положень СК України не є його особистою приватною власністю. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 не доведено придбання спірної квартирии за особисті кошти, дійшла виснову про відсутність підстав для визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_1 . 
Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним Протоколу проведення електронних торгів, Акту про реалізацію предмета іпотеки, колегія суддів дійшла висновку, що у їх задоволенні слід відмовити, оскільки такі вимоги є похідними від заявленої ОСОБА_1 вимоги про визнання нерухомого майна особистою власністю та визнання права власності на спірне нерухоме майно, у задоволенні якої апеляційний суд відмовляє. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дав помилкову оцінку доказам зібранним по справі, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду в його оскаржуваній частині не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в оскаржуваній частині з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги Банку у тому, що позивачем пропущено позовну давність звернення до суду із вимогами про визнання нерухомого майна особистою власністю, оскільки позивач подав такий позов за сплином десяти років після розірвання шлюбу з відповідачем, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову по суті його позовних вимог. 
Але щодо пропуску позивачем позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що приписами статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.  Але, позовна давність може обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Так, із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 до 2018 року.  Як вказував  позивач, ОСОБА_2 до 2018 року визнавала за ним право власностіи на  квартиру. Ця обставина підтверджується і її зустрічним позовом, де вона заявляє про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, як зазначає позивач, після звернення до відповідача у 2018 року із проханням оформити у визначеному законом порядку за ним право власності на спірну квартиру, остання відмовила та почала чинити перешкоди у користуванні квартирою, що слугувало причиною звернення його до суду із вказаним позовом.
Також із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не був стороною договору про укладення кредиту з АТ «АльфаБанк», про передачу АТ «АльфаБанк» спірної квартири в іпотеку, такої згоди він не надавав, що не заперечувалося представником АТ «АльфаБанк» в суді апеляційної інстанції. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. Таких доказів не отримано апеляційним судом у ході перегляду справи. Зазначені обставини дають суду підстави для висновку про своєчасне звернення позивача до суду з даним позовом.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про визнання спірного нерухомого майна особистою власністю ОСОБА_1 та наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення у відповідній частині нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції в частині його сокарження не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування в цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову з наведених вище підстав. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року не оскаржуєься, а тому його законність та обгрнутованіст в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати АТ «Альфа Банк» по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 8 457,60 грн підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 , що є пропорційним задоволеним вимогам апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником Гуйваном Ігорем Віталійовичем, в оскаржуваній частині задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Шмідт Катерини Валеріївни, третя особа без самостійних вимог Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний-6», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним Протоколу проведення електронних торгів, Акту про реалізацію предмета іпотеки.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714, адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8 457 (вісім тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн 60 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повна постанова складена 26 жовтня 2022 року.
 
Судді
                                                                                           Л. Д. Поливач
 
                                                                                           А. М. Стрижеус 
 
                                                                                           О. І. Шкоріна