Номер провадження: 22-ц/813/1326/22 
Справа № 522/9246/19
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
До Приморського районного суду м. Одеси 30.05.2019 року звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_3 та просив суд визнати недійсним договір дарування від 05.03.2011 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5-186.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу та його дружині – ОСОБА_5 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 , однак 22.05.2019 року він дізнався про те, що вони з дружиною 05.03.2011 року подарували цю квартиру в рівних частках кожний їхньому сину – ОСОБА_4 . Позивач вважає, що договір дарування від 05.03.2011 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України, у зв`язку із допущенням помилки під час укладення правочину. Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування, він з дружиною вважали, що підписують заповіт на користь свого сина, ніколи не мали наміру дарувати своє єдине житло та помилилися у реальних правових наслідках вчиненого правочину. Окрім цього, позивач зазначає, що не володіє українською мовою, сам не мав можливості прочитати договір, так як погано бачить, нотаріус йому в голос договір не зачитувала та не перекладала, він погано чує, тому не розумів що підписує, в силу свого віку потребував сторонньої допомоги та догляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 05.03.2011 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-186 відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повністю не дослідив матеріали справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року залучено до участі у справі замість померлого ОСОБА_1 в якості процесуального правонаступника сторони позивача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Короткий зміст відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу. 
У відзиві ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Сповіщення сторін.
У судове засідання, призначене на 10 серпня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
09 серпня 2022 року від адвоката Форманюк О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повне судове рішення виготовлено 22 серпня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2005р. № НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження № 189947 від 01.07.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.09.1978 року.
Відповідно до договору дарування від 05.03.2011р., посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвою Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за №5-186, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 подарували в рівних частках кожний, а ОСОБА_4 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності ОСОБА_4 на квартиру було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 17.03.2011 року в книзі 722пр-31, номер запису 311, реєстраційний номер майна 11969946, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності № 167501224 від 22.05.2019 року.
Згідно із свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 21.07.2007 року, що видане Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 21.07.2007 року уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 350.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 29.12.2011 року, що видане Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 3153.
Спадкова справа №133/2012 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 заведена Другою одеською державною нотаріальною конторою 04.07.2012 року.
Згідно із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 14.01.2014 року, що видане виконавчим комітетом Мирнівської сільської ради, Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 11.
Спадкова справа №131/2014 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 заведена Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою 19.02.2014 року. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги є батько померлого - ОСОБА_1 , та дружина померлого – ОСОБА_3 .
19 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Сімферопольської районної державної нотаріальної контори із заявою за № 213/02-14 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_3 , грошових внесків в банківських установах, іншого нерухомого та рухомого майна.
08 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Другої одеської державної нотаріальної контори, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до Міністерства юстиції України із запитами щодо порядку оформлення спадщини за законом після смерті сина, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , в яких зазначав у переліку спадкового майна квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що звертаючись із заявами про прийняття спадщини після смерті свого сина, позивачу було достеменно відомо про належність сину на праві власності квартири, тобто позивач усвідомлював наслідки укладеного ним правочину.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.
Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» та в п.11 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
У справі, що розглядається, сторони, які уклали оспорюваний договір дарування, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі.
Суд врахував, що спірний договір нотаріально посвідчений і нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст статей Цивільного та Сімейного кодексу України, які регулюють питання укладення договору дарування, та прав членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.
Доводи позивача про те, що він не розуміє українську мову спростовуються наявними в матеріалах справи зверненнями ОСОБА_1 до Другої одеської державної нотаріальної контори, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до Міністерства юстиції України складеними українською мовою за підписом позивача.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на день укладення договору мав вади слуху, зору, не мав можливості прочитати договір, не розумів що підписує, потребував сторонньої допомоги.
Окрім цього, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про допущення помилки під час укладення договору з сторони його дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за своє життя з позовом про визнання договору від 05.03.2011 року недійсним до суду не зверталась. Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою 24.03.2011року за № 2-840 в реєстрі нотаріальних дій від імені ОСОБА_5 був посвідчений заповіт. Тому підстави вважати, що при укладанні договору від 05.03.2011 року вона помилково вважала, що підписує заповіт – відсутні.
До того ж, приходячи до висновку про відсутність помилки щодо істотних умов укладеного позивачем договору, суд правильно виходив з того, що 19.02.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Сімферопольської районної державної нотаріальної контори із заявою за № 213/02-14 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . В цій заяві позивач зазначав, що на день смерті спадкодавця залишилось майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто позивач розумів, що право власності на квартиру на момент смерті належало синові внаслідок вчинених ним дій при укладенні спірного договору дарування.
Окрім цього, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач вже звертався до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та рішення Приморського районного суду м. Одеси 23.01.2018 року у справі №522/20810/17 за позивачем було визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті його сина ОСОБА_4 . 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2019 року відкрито апеляційне провадження на вказане рішення суду.
Враховуючи правильно встановлені судом першої інстанції обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття сторонами договору фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів встановлено наявність чіткого розуміння позивачем наслідків посвідчення ним договору дарування внаслідок чого право власності на майно перейшло до обдарованого.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення виготовлено 22 серпня 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк