ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/321/20  Номер провадження 22-ц/814/3371/22	Головуючий у 1-й інстанції Гримайло А.М.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Хіль Л.М.,
суддів:  Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтава провадження за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,-
                         В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики у сумі 336890 грн.
В обґрунтовані позовних вимог вказував, що 05.09.2017 відповідачем було написано розписку про зобов`язання виплатити йому грошові кошти у розмірі 336890 грн. за користування нежитловими приміщеннями. 
Згідно розписки відповідач зобов`язався повернути грошові кошти протягом дванадцяти місяців, однак до цього часу борг відповідачем не повернутий.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки розписці відповідача яка належне підтвердження договору позики.
Вказує, щ розписка містить усі необхідні реквізити та підтверджує наявність боргу, його підставу – оренда нежитлових приміщень та строк повернення, умови засвідчення повернення, дату отримання коштів, як співпадає з датою складання розписки.
Зазначає, що факт написання розписки відповідач не заперечує.
За таких обставин вважає, що позов слід задовольнити. 
Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси. 
Вказане узгоджується з правовою позицією від 13 липня 2022 року справі № 761/14537/15-ц.
Від представника відповідача надійшло клопотання в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити бе задоволення, а рішення місцевого суду без змін.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про розгляд апеляційної скарги без участі учасників справи, оскільки у справі достатньо доказів для правильного вирішення спору.
         Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Місцевим судом вірно встановлено, що 05 вересня 2019 року ОСОБА_2 склав розписку з якої вбачається, що він винен ОСОБА_4 за оренду приміщення під магазин по АДРЕСА_1 , згідлно їхньої домовленості, включаючи серпень 2017 року 336890 грн.
Також встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язувався повернути протягом дванадцяти місяців вказані кошти.
Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами було укладено договір позики, оскільки дана розписка не містить умови отримання відповідачем в борг грошових коштів, дати отримання коштів, а тому не може бути підтвердженням укладення між сторонами саме договору позики.
Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав. Відповідно до  статті 1046 ЦК України  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).  
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.  
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування.
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
Місцевий суд досліджу.чи рописку яка міститься в матеріалах справи дійшов ірногво исвноку , щзо дана розписка ен містить умов отриананя відпоідсем у борг коштів , дати лтримання коштів, а тому за своєю праовоюб природою не може бути піддтвердженням укладення між сторонами джвороу позщики.
Позивачем не доведено наявності між стоонами правовідносин аз адоговрмо позики, а тмоу відстні підстав для задовення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що розписка підтверджує факт укладення між сторонами договору позики не підтверджена належними та допустимими доказами, оскільки к в розписці відсутні умови отримання вказаних коштів у борг, дати отримання коштів, а тому розписка не може бути підтвердженням укладення договору позики.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v.Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04). Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя Л.М. Хіль
Судді С.А. Гальонкін
Г.Л. Карпушин

Повний текст постанови складено 20.10.2022 року