ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12223/21                                       Головуючий у 1-й інстанції: Каракашьян С.К. 
                                                                                                 Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 року                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                    Василенка Я.М.,
суддів                              Ганечко О.М., Кузьменка В.В., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неврахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи тривалістю більш ніж 8 років і 3 місяці при призначенні пенсії по інвалідності з урахуванням страхового стажу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) пенсії по інвалідності з урахуванням загального страхового стажу за трудовою книжкою, що складає 39 років 1 місяць 14 днів з 24.11.2020.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2022 позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 02.10.1980 по 06.07.1981; з 05.09.1989 по 01.03.1990; з 02.03.1990 по 01.08.1993; з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 по 07.07.2003, при призначенні з 24.11.2020 пенсії по інвалідності; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 24.11.2020 пенсії по інвалідності, з урахуванням до загального страхового стажу періодів з 02.10.1980 по 06.07.1981; з 05.09.1989 по 01.03.1990; з 02.03.1990 по 01.08.1993; з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 по 07.07.2003; в решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням    Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 18.12.2020 щодо призначення пенсії по інвалідності з урахуванням страхового стажу.
Листом від 29.12.2020 № 2600-0303-8/184776 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 , що з 24.11.2020 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням страхового стажу 30 р. 9 м. 16 д.
Не враховано до стажу періоди роботи з 02.10.1980 по 06.07.1981 та з 05.09.1989 по 01.03.1990 (записи внесено римськими цифрами (п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників); з 02.03.1990 по 01.08.1993 та з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 (при внесенні відомостей про роботу у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок відсутнє повне найменування підприємства (п.2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників) до надання уточнюючих довідок. Пенсію обчислено із врахуванням заробітної плати після 01.07.2000 по 31.10.2020.
Вважаючи такі дії відповідача щодо незарахування спірних періодів до страхового стажу протиправними, а свої права та охоронювані інтереси порушеними, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, мотивував своє рішення тим, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу, а тому підлягають зарахуванню відповідачем при перерахунку пенсії позивача.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач під час виникнення спірних правовідносин та при прийнятті рішення про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з врахуванням страхового стажу 30 р. 9 м. 16 д, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до діючого законодавства України.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Умови і порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлюються   законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV.
Згідно статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.
Відповідно до статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором; особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Частиною 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Слід зазначити, що переведення з одного виду пенсії на інший відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" проводиться в межах одного закону, яким передбачені лише три види пенсії - за віком, по інвалідності, по втраті годувальника.
Відповідно до ч. 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Положення даної статті застосовується саме у разі переведення з одного виду пенсії на інший в рамках одного закону.
Як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивач, отримуючи пенсію за одним законом, звернувся з заявою до відповідача про призначення йому пенсії за іншим законом. Так, позивач просив призначити йому пенсію за віком на підставі статей 26, 27, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а не перевести його на пенсію за віком у межах одного Закону.
Згідно статті 1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Як було зазначено відповідачем, пенсія по інвалідності позивачу призначена з 24.11.2020 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням страхового стажу 30 років 9 місяців 16 днів та не враховано до стажу періодів роботи позивача: 
- з 02.10.1980 по 06.07.1981 та з 05.09.1989 по 01.03.1990, оскільки записи внесено римськими цифрами (п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників);
- з 02.03.1990 по 01.08.1993, з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 по 07.07.2003 - при внесенні відомостей про роботу в графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок відсутнє повне найменування підприємства (п. 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників) до надання уточнюючих довідок.
Надаючи оцінку таким діям відповідача щодо неврахування до стажу періодів роботи позивача, колегія суддів зазначає, що ані Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком.
За змістом 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Виходячи з приписів пункту 3 Порядку №637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.
Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.2 Інструкції передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: 
- відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; 
- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; 
- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; 
- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції).
Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відтак, усі записи в трудові книжці здійснюються роботодавцем.
Разом з тим, з аналізу вказаних вище нормативно-правових актів слідує, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на роботодавця, а тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, чи, наприклад, військового квитка.
При цьому, пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, відповідно наявність виправлення у трудовій книжці сталось з вини роботодавця, тому не може ставитись позивачу у вину і не повинно негативно впливати на його право на отримання пенсії.
Отже, колегія суддів зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Колегія суддів зазначає про те, що певні недоліки документів, з врахуванням вищевказаних обставин, не робить документи, неправдивими.
Позивач має запис в трудовій книжці про періоди роботи з 02.10.1980 по 06.07.1981; з 05.09.1989 по 01.03.1990; з 02.03.1990 по 01.08.1993, з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 по 07.07.2003 та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 Справа № 275/615/17 (К/9901/768/17).
Отже, неприйняття відповідачем до уваги вказаних вище обставин для зарахування стажу не може бути підставою для позбавлення конституційного права позивача на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії на умовах відповідно до законодавства України.
Таким чином, як вірно було встановлено судом першої інстанції, трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу, а тому підлягають зарахуванню відповідачем при перерахунку пенсії позивача.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 02.10.1980 по 06.07.1981; з 05.09.1989 по 01.03.1990; з 02.03.1990 по 01.08.1993, з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 по 07.07.2003, при призначенні з 24.11.2020 пенсії по інвалідності.
При цьому, враховуючи обставини того, що у даному випадку позивачу було протиправно не врахований спірний період, а також враховуючи приписи ст. 9 КАС України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 24.11.2020 пенсії по інвалідності з урахуванням до загального страхового стажу періодів з 02.10.1980 по 06.07.1981; з 05.09.1989 по 01.03.1990; з 02.03.1990 по 01.08.1993; з 10.08.1993 по 07.02.1996 та з 28.02.2001 по 07.07.2003.
При цьому, аргументи, які викладені в апеляційній скарзі відповідача, є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16- ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2022 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                Василенко Я.М.

Судді:                                                                                          Ганечко О.М.

                                                                                                    Кузьменко В.В.