ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8810/22 Справа № 202/334/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ісаєва Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача                                         Никифоряка Л.П.
суддів                                                 Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання         Гаржа О.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних  правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії, в якій подано апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року (головуючий у суді першої інстанції Ісаєва Д.А.), –

В С Т А Н О В И В:

06 січня 2022 року  ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Банк в якій викладено вимоги: про зобов`язання відновити залишок коштів на особистому рахунку до стану в якому він перебував до несанкціонованих операцій від 08 грудня 2022року; списання нарахованих відсотків, пені, штрафних санкцій, що виникли внаслідок несанкціонованих операцій на суму комісії за перерахунок грошових коштів з карти; та суму комісії за знаття грошових коштів у готівковому вигляді; і комісії за перерахунки у безготівковій формі за допомогою банківських переказів у розмірі 1478,42грн.
В обґрунтування позову  ОСОБА_1 посилалась на те, що її мобільний телефон було вкрадено 08 грудня 2021року і невстановлена особа через мобільний додаток «Приват24» здійснила крадіжку грошей що обліковувались на її особистому рахунку. Існування вимог до Банку позивач пов`язувала із неналежним виконанням з боку працівників Банку обов`язків щодо негайного зупинення здійснення операцій з використанням мобільного додатку ОСОБА_1 відразу після повідомлення про втрату електронного платіжного засобу та відсутністю контролю з боку Банку за підозрілими операціями.

В подальшому 31 серпня 2022року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги та вимагала розірвати Договір кредитно-карткового рахунку № НОМЕР_1 ……0139, укладений 20 травня 2020року між позивачем та Банком, за підстав викладених в позовній заяві від 06 січня 2022 року, також наполягала на списанні нарахованих відсотків, пені, штрафних санкцій, що виникли внаслідок несанкціонованих операцій на суму комісії за перерахунок грошових коштів з карти; та суми комісії за знаття грошових коштів у готівковому вигляді; і комісії за перерахунки у безготівковій формі за допомогою банківських переказів за кредитно-картковим рахунком № НОМЕР_1 ……0139, укладеним 20 травня 2020року між позивачем та Банком, не зазначаючи конкретного розміру таких нарахувань /а.с.83-93/. Заявник додатково зазначала, що за наслідками злочину, обставини якого підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження № 12021046660000577, з належної їй кредитної картки були зняті кошти в розмірі 41140,00грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року в позові відмовлено. Згідно висновків суду позивач, як споживач фінансових послуг, в судовому засіданні не підтвердила наявності порушень з боку працівників Банку жодних вимог щодо безпеки здійснення платіжних операцій через Інтернет Клієнт, оскільки ОСОБА_1 тільки на 12-й день від часу втрати мобільного телефону з додатком «Приват24» письмово повідомила банк про недозволені операції на її рахунку за 08-09 грудня 2021року. 

З рішенням суду позивач не погодилась, в апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення та задоволення позову в частині вимог що були уточнені в суді першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що поза увагою суду залишилась та обставина що суд не вирішив спір щодо вимог про розірвання Договору кредитно-карткового рахунку № НОМЕР_1 ……0139, укладеного 20 травня 2020року між позивачем та Банком, та вимог щодо списання сум нарахованих відсотків, пені, штрафних санкцій та комісії. 
Також незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягала в тому, що не відповідають обставинам справи викладені в рішенні суду висновки з приводу того, що позивач з питань втрати телефону 08 грудня 2021року звернулася до Банку вперше тільки 20 грудня 2021року, Банк не врахував того, що перше звернення до Банку мало місце 11 грудня 2021року, а вже 13 грудня 2021року позивач отримувала з Банку виписки. 20 грудня 2021року звернення до Банку було щодо припинення нарахування штрафних санкцій на час здійснення кримінального провадження. Водночас, ОСОБА_1 стверджувала що поза увагою суду залишилась та обставина, що вона після викрадення телефону зв`язувалась з Банком та просила припинити несанкціоноване використання карткового рахунку і припинити зняття коштів з нього. 

На час розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржене, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача та її представника, за відсутності відповідача, явка якого є необов`язковою, повідомленого про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

14 грудня 2021року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження 12021046660000577 за заявою  ОСОБА_1 від 13 грудня 2021року про крадіжку 08 грудня 2021року належного їй мобільного телефону марки «SamsungJ6» і заволодіння її коштами за допомогою мобільного додатка /а.с.12, 101/.

З виписки по картці НОМЕР_2 ……1504, картці НОМЕР_1 ……0139 і додаткових рахунках до договору SAMDNWFC00059758337 від 20 травня 2020року клієнта  ОСОБА_1 вбачається, що за 08 грудня 2021року здійснювались операції по зняттю готівки в банкоматі та перекази з карток 59**39 через додаток Приват24, за наслідками чого утворилась заборгованість в загальному розмір 40470,00грн /а.с.13-15, 96-98/.

В заяві від 20 грудня 2021 року адресованій оператору Банку -  ОСОБА_1 просила призупинити нарахування процентів по кредитній картці на час слідства, через крадіжку телефону 08 грудня 2021року і незаконне заволодіння коштами /а.с.17/.

Згідно квитанції  ОСОБА_1  20 грудня 2021року поповнила свою картку Приватбанку  НОМЕР_3 …...49 на суму 8400,00грн; згідно іншої квитанції за це число заборгованість  по цій картці становить 40410,00грн /а.с.99/.  

Також підтверджено, що  ОСОБА_1 08 грудня 2021року в 1634год в магазині належному товариству «Сота-Альянс» придбала телефон «Samsung» /а.с.16/. 

Згідно інформації з Банку від 19 жовтня 2022року фахівцями підтверджено факт звернення ОСОБА_1 до Банку 11 грудня 2021року о 15:10:37год і письмове звернення від 20 грудня 2021року; інших звернень Банк не підтверджував /а.с.161/.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції зробив висновок про те, що саме на клієнта покладається відповідальність за усі операції, зроблені в мережі Інтернет по картках прив`язаних до карткового рахунку клієнта та позивач як користувач не виконала вимогу щодо невідкладного повідомлення про платіжні операції, які нею не виконувались, що виключає підстави для відшкодування платнику суми такої операції чи відновлення залишку коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням таких операцій і задоволення позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції  визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

Встановлені обставини вказують на існування відносин щодо надання Банком послуг клієнту  ОСОБА_1 , яка на підставі Договору про кредитно-картковий рахунок № НОМЕР_1 ……0139, укладеного 20 травня 2020року мала в Банку банківський рахунок та використовувала банківський мобільний платіжний інструмент, і здійснювала переказ грошей та отримувала інші послуги що надаються держателям банківських платіжних інструментів.

Причому жоден учасник у даній справі не заперечував обставин щодо наявності договору і надання Банком послуг ОСОБА_1 , як держателю банківських платіжних інструментів та не були оспорені самі умови договору кредитно-карткового рахунку; і обставини щодо правомірності використання клієнтом ОСОБА_1 мобільного платіжного засобу; також в учасників справи був відсутній спір з приводу того, що недозволені ОСОБА_1 операції по списанню її коштів через крадіжку телефону відбулись 8 грудня 2021року – з огляду на що такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» в статті 2 банківський платіжний інструмент визначено як засіб, що містить реквізити, які ідентифікують його емітента, платіжну систему, в якій він використовується, та, як правило, держателя цього банківського платіжного інструмента. За допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями, що здійснені з використанням банківських платіжних інструментів, на підставі яких проводиться переказ грошей або надаються інші послуги держателям банківських платіжних інструментів; банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; та розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

Частина 1 статті 1066 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У даній справі позивач підстави для задоволення позову в частині вимог про зобов`язання відновити залишок коштів на її особистому рахунку, списання нарахованих відсотків, пені, штрафних санкцій, що виникли внаслідок несанкціонованих операцій та розірвання Договору кредитно-карткового рахунку пов`язувала із тим, що Банк не забезпечив збереження наявних у позивача на банківському рахунку коштів, через неправомірні дії третіх осіб, які в злочинний спосіб заволоділи її електронним платіжним інструментом за допомогою якого через незаконні розпорядження про перерахування коштів заволоділи її грошима. 

Для здійснення банківської діяльності банки зокрема відкривають та ведуть банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті; та банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України /стаття 51 Закону/.

На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена
постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 N 22, в якій встановлені загальні правила, форми і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Пункт 1.6 та 1.7 Інструкції регулює, що Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів та Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд і у випадках, передбачених законодавством України, клієнт може здійснювати платежі в інтересах третіх осіб.

Та за змістом пункту 9 Інструкції для списання коштів з рахунку платника банк платника застосовує платіжні інструменти, які визначені цією главою, згідно з нормативно-правовими актами Національного банку та внутрішніми процедурами банку.
Положенням «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014  № 705 - Положення, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, в підпунктах 4, 9, 13 пункту 4 розділу І визначено, що держатель електронного платіжного засобу - фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для здійснення платіжних та інших операцій; користувач - фізична або юридична особа, якій надається послуга щодо виконання платіжних операцій з використанням електронного платіжного засобу; та персональний ідентифікаційний номер (далі - ПІН) - набір цифр або букв і цифр, відомий лише користувачу електронного платіжного засобу і потрібний для його ідентифікації та автентифікації під час здійснення операцій із використанням електронного платіжного засобу.
В підпунктах 7 та 8 пункту 8 розділу І Положення йдеться про те, що залежно від особливостей діяльності банку внутрішньобанківські правила повинні містити: порядок забезпечення банком захисту інформації та вжиття інших заходів безпеки під час здійснення користувачами операцій з використанням електронного платіжного засобу, відповідальність за їх порушення; та порядок подання користувачем повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які не виконувалися користувачем, і внесення електронного платіжного засобу до стоп-списку та його вилучення.
Згідно внутрішньобанківських правил клієнт зобов`язаний негайно повідомити Банк шляхом дзвінка в колцентр (протягом 15 хвилин) інформацію, яка стала відома клієнту про крадіжку картки, сім-картки мобільного телефону чи несанкціоновані транзакції по його рахунках. 
Користувачі мають право здійснювати операції з використанням мобільних платіжних інструментів відповідно до функціональних можливостей і технологічних особливостей мобільних пристроїв, правил платіжної системи (внутрішньобанківських правил), умов договору та вимог цього Положення /пункт 6 розділу IV Положення/.
Та пункт 5 розділу VI Положення урегульовує, що саме користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
За пунктом 6 розділу VI Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Під втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, вирішальною для результатів розгляду є з`ясування обставин з приводу того, чи клієнт відразу після втрати повідомив Банк і чи було порушення з боку працівників Банку щодо припинення розрахункових операцій по переказу коштів позивача з часу повідомлення. 

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи відповідача стосовно достовірності та доказового значення наданих ним документальних доказів, з приводу часу звернення ОСОБА_1 до Банку та відсутності можливості впливу з боку Банку на здійснення неналежного переказу, який здійснювався за допомогою електронного мобільного платіжного засобу та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовим доказами. 

Та вірні висновки суду з приводу того, що такі документи є неспростовними доказами того, що позивач не відразу повідомила Банк про втрату електронного мобільного платіжного засобу 08 грудня 2021року і повідомила Банк про недозволені платіжні операції, які мали місце 8 грудня 2021року – тільки 11 грудня 2021року.

Вірні висновки суду першої інстанції з приводу того, що вирішення спору в даній справі та захист порушеного права за відсутності вини чи бездіяльності з боку працівників Банку не може здійснюватись за рахунок Банку та саме наявність ідентифікаційного номера відомого лише користувачу мобільного платіжного засобу мали забезпечити безпеку від здійснення операцій не клієнтом  ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позові та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують. 

Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку в цій справі. 

Цей висновок усуває необхідність розгляду інших наведених позивач вимог, в обґрунтування яких остання наводила однакові обставини та підстави для позову, які не знаходять підтвердження в ході судового розгляду.

З огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо уточнення позовних вимог і підстав позову, суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання і давати оцінку правочину та аналізувати дії відповідача з підстав, які не були заявлені в суді.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2022 року.

Судді: