Номер провадження: 22-ц/813/8104/22 
Справа № 495/10965/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Пузанова Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2022 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,
суддів: Орловської Н.В.,
Семиженка Г.В.,
секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,
встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля.
В обґрунтування заявлених вимог зазначила про те, що з 22.11.2003 року до 22.11.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 22 грудня 2012 року ними придбано автомобіль марки “Mersedes Benz” 316CDI, типу автобус- D, державний номер НОМЕР_1 , правовстановлюючі документи на який оформлено на ОСОБА_2 .
Після розірвання шлюбу між ними виник спір щодо поділу спільного майна, в процесі якого, а саме: 21.05.2018 року, їй стало відомо, що наведений транспортний засіб ОСОБА_2 продав.
Посилаючись на те, що згоди на відчуження спільного майна вона не надавала, позивачка просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини пасажирського автобуса марки “Mersedes Benz” 316CDI, типу автобус- D, державний номер НОМЕР_1 , у розмірі 196 905,50грн.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заявленої нею вимоги.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд неповно та необ`єктивно врахував обставини справи та зробив висновок, який суперечить встановленому статтею 60 СК України правилу застосування презумпції спільності майна подружжя, яке відповідачем щодо предмета спору не спростовано, та не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема у постанові Великої Палати від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та у постановах Верховного Суду у справах №199/3645/17, 3757/45050/15, №595/324/17. Вважає, що суд необґрунтовано послався на рішення судів у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до неї та за її зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу спільної сумісної власності подружжя, оскільки підставою для відмови у задоволенні її вимог щодо поділу спірного автомобіля як об`єкта спільної власності подружжя апеляційний суд вказав встановлену ним обставину відчуження транспортного засобу відповідачем на час вирішення спору, а не відсутність у неї права на це майно.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. В судовому засіданні представник відповідача- адвокат Гафійчук С. Д. доводи скарги не визнав, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін та пояснив, що погоджується із наведеними судом підставами для відмови у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що спір щодо автомобіля “Mersedes Benz” 316CDI, типу автобус- D, уже вирішено судом у цивільній справі №495/5454/17.
Позивачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, двічі в судове засідання не з`явилася, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що автобус пасажирський марки “Mersedes Benz” 316CDI, типу автобус- D, державний номер НОМЕР_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Наведену обставину суд вважав такою, що не підлягає доказуванню згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України як таку, що встановлена судовими рішенням у цивільній справі №495/5454/17.
В процесі розгляду справи суд встановив, що 22.11.2003 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у Бритівській сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №27, та розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2016 року, яке набрало законної сили 22.11.2016 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якої визначено з матір`ю, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час розірвання ними шлюбу був неповнолітнім та проживав з батьком.
Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна, який неодноразово був предметом судового розгляду.
Зокрема, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2017 року (справа №495/5842/16-ц), яке набрало законної сили, встановлено, що сторони під час шлюбу, а саме: 22.12.2012 року, придбали автомобіль марки «Mersedes Benz», 316 CDI, типу автобус-D, державний номер НОМЕР_1 , правовстановлюючі документи на який оформлені на ОСОБА_2 (а. с. 12-16).
Наведені вище факти сторони визнають та не спростовують. 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленим у іншій цивільній справі за №495/5454/17 02 липня 2018 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та поділ спільної сумісної власності подружжя задоволено. Серед іншого, встановлено факт, що об`єктом спільної сумісної власності сторін є транспортний засіб, а саме: автобус пасажирський «Mersedes-Benz», 316CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Суд визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного транспортного засобу (а. с.17-21).
Постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року в частині зустрічного позову щодо транспортного засобу-автобуса пасажирського «Mersedes Benz», 316 CDI, типу автобус-D, державний номер НОМЕР_1 , скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічних позовних вимог про встановлення факту, що транспортний засіб, а саме: автобус пасажирський «Mersedes Benz», 316 CDI, типу автобус-D, державний номер НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу відмовлено (а. с.22-25).
Постановою Верховного Суду від 03.06.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя щодо об`єкта незавершеного будівництва , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,2271 га, що розташована за цією ж адресою і надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) залишено без змін.
В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 липня 2018 року та постанова Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядалися (а. с. 109-117).
Із змісту постанови Одеського апеляційного суду від 10 липня 2019 року слідує, що фактично на момент розгляду справи судом першої інстанції відповідно до інформації, наданої 29.09.2017 року Територіальним сервісним центром 5143 Регіонального сервісного центру в Одеській області у відповідь на заяву ОСОБА_2 від 28.09.2017 року, спірний транспортний засіб не перебував у власності ОСОБА_2 , тому підстави для визнання права власності на нього у відповідних частках за сторонами були відсутні.
Скасувавши рішення суду першої інстанції у наведеній частині та ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що сторона має право звернутися до суду з відповідним позовом стосовно компенсації частки відчуженого без її згоди спірного майна.
Отже, та обставина, що автомобіль марки «Mersedes Benz» не належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю одного з них, а саме: особистою приватною власністю ОСОБА_2 , на ім`я якого цей автомобіль був зареєстрований, ні рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 02 липня 2017 року, ні рішенням (постановою) Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року не встановлена, тому висновки суду першої інстанції щодо застосування частини четвертої статті 82 ЦПК України як підстави для звільнення учасників справи від її доказування є помилковими.
У підтвердження своїх доводів про те, що після розірвання шлюбу відповідач здійснив відчуження транспортного засобу без її на те згоди, позивачка надала суду лист-повідомлення Територіального сервісного центру 5143 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 10.09.2019 року №31/15/5143-Я-26/АЗ та додану до нього копію договору купівлі-продажу, відповідно до яких 23.06.2017 року ОСОБА_2 продав належний йому за договором комісії від 22.12.2012 року транспортний засіб - автомобіль марки Mersedes Benz модель Sprinter 316 CDI Автобус D , номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_5 за 38 700гривень. В цей же день транспортний засіб було перереєстровано на нового власника (а. с. 9-10).
Зазначену обставину відповідач не спростовує та про те, що відчуження відбулося за згодою позивачки не заявляє.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Статтею60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, постановах Верховного Суду, зокрема від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц тощо, і відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Оскільки суд встановив, що спірний транспортний засіб набутий відповідачем за час шлюбу з позивачкою, а судове рішення про визнання цього майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 відсутнє та докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, останній не надав, суд апеляційної інстанції вважає висновок суду про те, автомобіль «Mersedes Benz», 316 CDI, типу автобус-D, державний номер НОМЕР_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності сторін таким, що не відповідає обставинам справи та є неправильним.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Статтею68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 №11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. 
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункти 19, 30 постанови).
Оскільки відповідач здійснив відчуження спірного транспортного засобу після розірвання шлюбу із позивачкою без її на те згоди та його (транспортного засобу) вартість при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя судом не враховувалася, колегія суддів вважає вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_6 грошової компенсації вартості належної їй 1/2 частки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Отже, враховуючи, що викладені в рішенні суду першої інстанції висновки, не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвалене судом в справі рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову із наведених вище підстав.
При визначенні розміру грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного транспортного засобу, колегія суддів враховує, що сторони згоди з цього питання не досягли, тому вважає, що виходити слід із дійсної його вартості на час розгляду справи.
У підтвердження дійсної (ринкової) вартості спірного транспортного засобу позивачка надала суду звіт №25 від 20.03.2017 року, складений суб`єктом оціночної діяльності — ПМП “ЕКС” на підставі ухвали судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.10.2016 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки “Mersedes Benz” 316CDI, типу автобус- D, державний номер НОМЕР_1 , становить 303 811грн(а. с. 26-66).
Натомість твердження відповідача про те, що дійсна вартість спірного транспортного засобу на час вирішення судом спору відповідає ціні, за яку відбулося його відчуження, а саме: 38 700грн, належними та допустимими доказами не підтверджено, тому не можуть бути прийнятими до уваги при вирішенні спору, який виник між сторонами.
З огляду на викладене, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають грошові кошти в сумі 151 905 грн.50 коп. (303 811:2), а не 196 905грн 50коп., як вона помилково визначила із суми в розмірі 393 811грн.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати у цій справі складаються із судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позовної заяви в розмірі 1 969грн 10 коп. та судового збору, сплаченого нею при поданні апеляційної скарги в розмірі 2 953грн 60коп (а. с. 3, 146, 149).
За приписами частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 77% (151 905х100:196 905), з відповідача на її користь підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в сумі 3 790грн 50коп.( 1969,10 + 2 953,60=4 922,70х77:100).
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2022 року задовольнити.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_3 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , 151 905 грн 50 коп. (сто п`ятдесят одну тисячу дев`ятсот п`ять гривень 50 коп.) та понесені нею на сплату судового збору витрати в розмірі 3 790грн 50коп. (три тисячі сімсот дев`яносто гривень 50 коп.).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: Н. В. Орловська

Г. В. Семиженко

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року

Суддя Л. В. Пузанова